Вісник Національного університету водного господарства та природокористування. Серія "Екологія. Природничі науки"
Pік заснування видання - 1999 р. На підставі Наказу Міністерства освіти і науки України від 24.09.2020 №1188 збірник внесений до переліку фахових видань України (категорія «Б») у галузі сільськогосподарських наук (101 – Екологія, 201 - Агрономія). З архівом журналу можна ознайомитись за посиланням https://visnyk.nuwm.edu.ua/index.php/agri/issue/archive Тематична спрямованість наукового фахового видання (спеціальності, за якими видання публікує наукові праці): Е2 «Екологія», Е4 «Науки про Землю» Вісник Національного університету водного господарства та природокористування. Серія «Екологія. Природничі науки» — фахове наукове видання, у якому публікуються оригінальні статті, що висвітлюють результати наукових, прикладних і навчально-методичних досліджень актуальних проблем у галузі екології, природничих наук та наук про Землю.
Національний університет водного господарства та природокористування
ІНТЕГРОВАНА БІОІНДИКАЦІЙНА ОЦІНКА ПРИРОДНОЇ ТА ТЕХНОГЕННОЇ БЕЗПЕКИ ВОДНИХ ЕКОСИСТЕМ (НА ПРИКЛАДІ ВЕРХНЬОГО КАНІВСЬКОГО ВОДОСХОВИЩА)
Посилення антропогенного та техногенного навантаження на водні екосистеми зумовлює необхідність удосконалення методичних підходів до оцінювання їх екологічної безпеки, стійкості та здатності до самовідновлення. Особливої актуальності ця проблема набуває для водосховищ, які функціонують в умовах зарегульованого стоку, інтенсивного водокористування, надходження біогенних речовин, органічного забруднення та впливу урбанізованих територій. У статті представлено комплексну біоіндикаційну оцінку якісної та кількісної складових природно-техногенної безпеки водних екосистем на прикладі верхньої ділянки Канівського водосховища. Методологічну основу дослідження становить поєднання оцінювання гідроекологічного потенціалу, біоіндикаційного аналізу за показниками фітопланктону та елементів статистичного моделювання. У межах дослідження враховано видовий склад, рівень різноманіття, домінування окремих таксонів, видове багатство та реакцію фітопланктону на зміну умов водного середовища. Отримані результати свідчать, що фітопланктонні угруповання є чутливими індикаторами антропогенної трансформації водних екосистем і здатні відображати зміни трофічного стану, рівня органічного забруднення, екологічної стійкості та резильєнтності водойми. Встановлення зв’язку між гідроекологічним потенціалом і біоіндикаційними параметрами дає змогу підвищити об’єктивність екологічного моніторингу та виявляти ознаки деградаційних процесів на ранніх етапах. Запропонований підхід сприяє розвитку інтегрованої системи оцінювання природно-техногенної безпеки водних екосистем, поєднуючи біологічні, гідроекологічні та аналітичні критерії. Його використання може бути корисним для вдосконалення моніторингу поверхневих вод, обґрунтування природоохоронних заходів і формування наукових засад сталого управління водними ресурсами в умовах зростаючого техногенного навантаження.
Авторське право (c) 2026 Вісник Національного університету водного господарства та природокористування. Серія "Екологія. Природничі науки"
ОЦІНКА ВНЕСКУ ОРГАНІЧНОГО ВИРОБНИЦТВА У ДОСЯГНЕННІ ЦІЛЕЙ СТАЛОГО РОЗВИТКУ
У статті запропоновано методичний підхід до інтегральної оцінки внеску органічного виробництва у досягнення Цілей сталого розвитку на основі системи показників та інтегрального індексу. Проведено оцінювання впливу органічного виробництва на ключові Цілі сталого розвитку, зокрема у сферах продовольчої безпеки, охорони здоров’я, водних ресурсів, сталого виробництва, клімату та екосистем. Встановлено, що інтегральний показник становить 2,83, що свідчить про високий рівень впливу. Найбільш значущий ефект спостерігається у підвищенні якості продукції, зниженні екологічного навантаження та збереженні біорізноманіття. Доведено ефективність органічного виробництва як інструменту екологічної безпеки та сталого розвитку. Запропонований підхід може бути використаний у державній політиці та практиці управління.
ІНТЕНСИВНІСТЬ ЕМІСІЇ ДІОКСИДУ КАРБОНУ ЯК ІНДИКАТОР АДАПТАЦІЇ МЕЛІОРОВАНИХ ҐРУНТІВ ЗАХІДНОГО ПОЛІССЯ ДО КЛІМАТИЧНИХ ЗМІН
У статті представлено результати багаторічних моніторингових досліджень інтенсивності емісії діоксиду карбону (CO2) як фундаментального індикатора адаптації меліорованих ґрунтів Західного Полісся до сучасних кліматичних викликів. Дослідження проводилися протягом 2021–2025 років на одинадцяти стаціонарних полігонах Волинської області (с. Положево та с. Римачі), що охоплювали органогенні торфовища та мінеральні дерново-підзолисті осушувані ґрунти. Об’єктами вивчення стали різні моделі землекористування: інтенсивне рільництво, багаторічні насадження лохини із системами мікрозрошення та природні цілинні ділянки. Методологія досліджень базувалася на камерному методі з використанням газоаналізатора Testo 535, що дозволило з високою точністю зафіксувати динаміку ґрунтового дихання. Встановлено, що найвищі показники емісії (213,8–216,0 мг/м²/год) характерні для органогенних ґрунтів за умов інтенсивного обробітку під однорічні культури. Це свідчить про глибоку деградацію торфового шару та прискорену мінералізацію органічної речовини під впливом аерації та підвищених температур. Науково обґрунтовано, що перехід до вирощування багаторічних ягідників сприяє стабілізації вуглецевого обміну (186–188 мг/м²/год). Такий ефект досягається завдяки мінімізації механічного порушення структури ґрунту та застосуванню крапельного поливу, який запобігає надмірному пересушуванню торфу. Мінеральні ґрунти демонструють суттєво нижчий рівень емісії (132–151 мг/м²/год), проте також виявляють тенденцію до зростання потоків СО2 при інтенсивному використанні. Доведено, що впровадження адаптивних моделей ландшафтної трансформації, таких як ренатуралізація деградованих торфовищ та розширення площ багаторічних насаджень, є критичною умовою для депонування вуглецю. Результати дослідження є підґрунтям для розробки стратегій раціонального природокористування та підвищення екологічної стійкості агроландшафтів регіону в умовах глобального потепління.
СТАН РОДЮЧОСТІ ҐРУНТІВ ГІРСЬКОЇ ЗОНИ ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Наведено основні показники родючості ґрунту за результатами проведення агрохімічного обстеження земель сільськогосподарського призначення гірської зони Чернівецької області у ХІ турі (2018–2020 рр.). Встановлено, що за кислотністю ґрунтового розчину в гірській зоні області переважають сильнокислі землі (49,4%). Середньозважений показник рН сольове – 4,6. За рівнем забезпечення гумусу переважають ґрунти з підвищеним його вмістом (90,4%), а середньозважений уміст гумусу по гірській зоні області становить 3,6%. За вмістом азоту, що легко гідролізується найбільше земель мають низький його вміст (81,9%). Середньозважений показник умісту азоту, що легко гідролізується становить 137,2 мг/кг ґрунту. В гірській зоні Чернівецької області переважають землі з низьким вмістом рухомих сполук фосфору (67,5%), а середньозважений показник умісту рухомих сполук фосфору становить 27,9 мг/кг. За вмістом рухомих сполук калію переважають землі з низьким його вмістом (77,1%), за середньозваженого показника 30,1 мг/кг ґрунту. Встановлено, що в районах гірської зони Чернівецької області найбільшу площу займають ґрунти низької якості (61,5%), а середньозважена оцінка якості становить 38. Здійснено порівняння якісної оцінки ґрунтів гірської зони Чернівецької області за Х (2013–2015 рр.) та ХІ тури (2018–2020 рр.) агрохімічних обстежень. Результатами встановлено, що якісна оцінка стану ґрунтів гірської зони погіршилася.
ГОСПОДАРСЬКА ТА ЕКОЛОГІЧНА ОЦІНКА ВИРОЩУВАННЯ СОЇ В ЗОНІ ЗАХІДНОГО ПОЛІССЯ УКРАЇНИ НА РІЗНИХ ТИПАХ ГРУНТІВ
Висвітлені результати експериментальних досліджень з встановлення можливості та доцільності вирощування сої на різних типах грунтів в зоні Західного Полісся. Встановлено, що при вирощуванні на дерново-підзолистих легкосуглинкових грунтах за внесення повного мінерального удобрення в нормі N60Р60К60 і застосуванні фосфор мобілізуючого препарату Райс Пі та мікробного інокулянту азотфіксуючої дії Різофікс урожайність сої ультра раннього сорту Юнка канадської селекції (Sevita Genetics) становить – 4,03 т/га. На торфових грунтах за внесення повного мінерального удобрення в нормі N35Р60К90 і застосуванні фосфор мобілізуючого препарату Райс Пі та мікробного інокулянту азотфіксуючої дії Різофікс урожайність сої становила – 2,61 т/га. Нижча, порівняно з дерново-підзолистими ґрунтами урожайність пояснюється менш сприятливим гідротермічним режимом на торфових грунтах. Основним обмежуючим фактором, що обмежує вирощування сої на торфових грунтах є коротший, порівняно з прилеглими дерново-підзолистими ґрунтами, безморозний період. Також торфові грунти, через високий вміст вологи та низьку теплопровідність, належать до холодних грунтів, що сповільнює ріст і розвиток сої порівняно з прилеглими дерново-підзолистими грунтами. Встановлено, що за вирощування сої на полі з побічною продукцією 5,84 т/га повертається в грунт – 26 кг/га азоту, 19 кг/га фосфору та 84 кг/га калію. За умови проведення якісної інокуляції за вирощування сої на дерново-підзолистих ґрунтах накопичується до 122 кг/га симбіотичного азоту, що рівноцінно 350 кг/га аміачної селітри, чого цілком достатньо для забезпечення потреби даним елементом живлення послідуючих культур сівозміни.
ЕКОЛОГІЧНИЙ АНАЛІЗ ЛІСОГОСПОДАРСЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ В КОНТЕКСТІ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ЕКОСИСТЕМНИХ ПОСЛУГ
Здійснено комплексний екологічний аналіз стану лісів Філії «Городоцьке лісове господарство» та визначено напрямки його покращення в контексті забезпечення екосистемних послуг. Проведено аналіз стану лісових насаджень, рубок формування й оздоровлення лісів, досліджено ефективність заходів щодо захисту лісових рослин від шкідників і хвороб та розроблено пропозиції, спрямовані на підвищення екологічної стійкості лісових екосистем. Встановлено, що впродовж 2014–2022 років у лісах зафіксовано загибель деревостанів на площі 5,1 га (127 м³), що свідчить про локальне зниження регулювальних і підтримувальних екосистемних послуг, зокрема поглинання вуглецю, стабілізації мікроклімату та підтримання біорізноманіття. Усі уражені ділянки представлені насадженнями сосни звичайної, які постраждали внаслідок розвитку кореневої губки, що призвело до ослаблення деревостанів і часткової втрати їх захисних та ресурсних функцій. Обсяги суцільних і вибіркових санітарних рубок, проведених у 2014–2022 роках, безпосередньо зумовлені фактичним санітарним станом лісових насаджень та відповідають реальним потребам щодо їх оздоровлення, що сприяє підтриманню стабільності екосистемних процесів і відновленню продуктивного потенціалу лісів. Серед хвороб лісу найбільш поширеними були коренева губка, стовбурні гнилі, трутовик несправжній осиковий та омела біла, поширення яких впливає на якість постачальних екосистемних послуг (деревина) та послаблює регулювальні функції лісових екосистем. Моніторинг шкідників і осередків хвороб здійснюється систематично, що забезпечує своєчасне реагування на загрози та мінімізацію втрат екосистемних послуг. Результати дослідження засвідчили, що лісогосподарська діяльність Городоцького лісового господарства загалом відповідає принципам раціонального природокористування та спрямована на підтримання екологічної стійкості лісових екосистем. Оскільки санітарний стан насаджень, проведення рубок формування й оздоровлення, а також заходи із захисту лісових рослин безпосередньо впливають на рівень реалізації екосистемних послуг, то виявлені осередки хвороб і випадки загибелі деревостанів свідчать про необхідність посилення превентивних заходів для мінімізації втрат екосистемних послуг.
ЦИТОГЕНЕТИЧНИЙ МОНІТОРИНГ ЯК МЕТОД ІНТЕГРАЛЬНОЇ ОЦІНКИ СТАНУ УРБОЕКОСИСТЕМИ М. РІВНЕ
У статті здійснено характеристику території м. Рівне, проаналізовано рівні забруднення атмосфери міста і пересувних джерел, здійснено оцінювання екологічного стану міста тест-системою Taraxacum officinalis Webb за тестом «Стерильність пилку рослин-біоіндикаторів». У цілому, за 2006-2007 рр. екологічна ситуація в місті за цим тестом оцінюється як помірно небезпечна з конфліктним і загрозливим станом біоіндикаторів та середнім рівнем їх ушкодженості. За концентрацією розсіювання СО виявлені зони найбільшого забруднення атмосферного повітря міста. Одночасно було проведено біотестування за МЯ-тестом дітей дошкільного віку, що проживали на територіях 12-ти тест-полігонів. Установлено, що середні значення МЯ-індексу на тест-полігонах досягали значень від найменших 0,017 до найвищих 0,037 (середнє 0,028±0,001). Найвищі значення МЯ-індексу були виявлені на територіях міста, де розташовані підприємства та спостерігається інтенсивний рух автотранспорту, а найнижчі – на територіях з одноповерховою забудовою. В цілому, за 2011-2015 рр. екологічна ситуація в місті за МЯ-тестом оцінюється як задовільна з насторожуючим станом біосистем та нижчих за середній рівнем генетичних ушкоджень. Підтверджено, що зростання сумарних обсягів надходження викидів забруднюючих речовин до атмосфери міста супроводжується зростанням поширеності хвороб серед населення міста.
ОЦІНКА РОДЮЧОСТІ ҐРУНТОВОГО ПОКРИВУ БАСЕЙНУ РІЧКИ УСТЯ ЗА ПОКАЗНИКАМИ КОМПЛЕКСНОГО АГРОХІМІЧНОГО БАЛУ
У статті аналізуються основні показники родючості світло-сірих, темно-сірих, лісових опідзолених і чорноземних опідзолених ґрунтів басейну р. Устя за 2011–2022 рр. Ґрунтовий покрив басейну сформований здебільшого на лесовидних суглинках і лесах. Світло-сірі опідзолені лісові ґрунти Здолбунівського району (с. Орестів) характеризуються вмістом гумусу – 2,4%, середнім вмістом легкогідролізованого азоту – 115 мг/кг, високим вмістом рухомого фосфору – 180 мг/кг, низьким вмістом обмінного калію – 65 мг/кг, величина показника рН в межах 5,8. Темно-сірі опідзолені лісові ґрунти Рівненського району (с. Зобороль, с. Рисв’янка, с. Котів) характеризуються вмістом гумусу 2,3%, 2,2%, 2,1%, легкогідролізованого азоту 89, 89, 106 мг/кг, високим вмістом рухомого фосфору 167, 236, 203 мг/кг, величиною показника рН від 5,9 до 6,3. Чорноземи опідзолені слабодеградовані ґрунти Острозького району (с. Оженин) характеризуються вмістом гумусу 3%, вмістом легкогідролізованого азоту 137 мг/кг, дуже високим вмістом рухомого фосфору 356 мг/кг, вмістом рухомого калію 142 мг/кг, величиною показника рН 6,6. За вмістом мікроелементів досліджувані ґрунти оцінюються: високим вмістом бору, кобальту; середнім вмістом марганцю, сірки; низьким вмістом міді і цинку. За показниками комплексного агрохімічного балу на період 2011–2015 рр. світло-сірі лісові ґрунти оцінювалися 56 балами, темно-сірі лісові – оцінювалися 50, 53, 62 балами, а чорноземні ґрунти 67 балами. На період 2021–2022 рр. світло-сірі лісові ґрунти покращили свою родючість і оцінювалися 56 балами. Темно-сірі лісові ґрунти у с. Забороль і с. Рисв’янка підвищували рівень родючості до 52, 55 балів, а у с. Котів мало місце зниження рівня родючості ґрунтів до 58 балів. Чорноземні ґрунти в с. Оженин також знижували свій рівень родючості до 66 балів. Для підтримання у перспективі високої якості чорноземів опідзолених, підвищення середньої якості до високої у світло-сірих і темно-сірих опідзолених ґрунтах басейну річки Устя рекомендується, за рахунок внесення в них розрахованих норм азотних і калійних добрив, для усунення станів першого і другого мінімуму, довести вміст цих елементів у досліджуваних ґрунтах до високого їх вмісту. А для збільшення у ґрунтах вмісту міді і цинку застосовувати азотні добрива: сульфат амонію, який містить до 500 мг/кг цинку; 0,3–1,0 мг/кг міді та 40% калійну сіль, яка містить 1–3 мг/кг цинку і до 10 мг/кг міді.
ВПЛИВ ПОВЕРХНЕВОГО СТОКУ ТА КЛІМАТИЧНИХ ФАКТОРІВ НА ФОРМУВАННЯ ЕКОСИСТЕМИ ШЕЛЬФОВОЇ ЗОНИ МОРЯ
Сьогодення показує нам, що водні екосистеми Атлантичного океану перебувають у кризовому стані через недостатньо ефективне очищення стічних і зливових вод з урбанізованих територій та агротехнічних систем. Біоценози водного середовища Атлантики скоротилися удвічі. Виникла реальна загроза Балтійському морю, яке звичайно є меншим за Атлантичний океан у 15 тисяч разів. Наразі Балтика працює, як відстійник, куди скидають свої забруднені води прибережні країни. При цьому, насправді, Балтика дає біля 12% світового вилову риби. Є такі види, як салака, шпроти, тріска, а також лосось і вугор, що мігрує у річки України з далекого Саргасового моря. Процеси, що супроводжують екологічні зміни у шельфовій зоні Балтійського моря прямо залежать від інтенсивності водообміну температури та кількості забруднених вод. Одним із об’єктів впливу на формування екологічної ситуації Балтійського моря є річка Західний Буг, яка протікає через території таких країн, як Польща, Україна та Білорусь і впадає до річки Вісла. Водоприймач Західного Бугу - Балтійське море має ознаки застійної водойми. Дно тут має ряд котловин, що розділені греблями. По вертикалі формується стратифікація за солоністю води, вмісту розчиненого кисню та наявністю сірководню, токсичного для ікри і молодих риб. Проблема визначення токсичності поверхневих вод залишається актуальною і дискусійною, оскільки залежить від багатьох чинників чисельності і концентрації домішок, їх токсичності та синергізму, жорсткості води та її мінералізації, газового режиму, радіусу потенціалу. На сьогодні, згідно із прийнятими нормативними визначеннями якості води при оцінці стану іхтіоекологічної ситуації приймається рівень перевищення гранично допустимих концентрацій одного із переважаючих токсичних додатків (йонів важких металів, фенолів, отрутохімікатів, СПАР, нафтопродуктів тощо), за якими визначається індекс токсичності. В роботі пропонується методика оцінки токсичності водного середовища за відношенням перевищень суми токсичних домішок до регламентованих величин. Коефіцієнт закислення можна вирахувати за відношенням суми хлоридних і сульфатних йонів, визначених при гідрохімічних зйомках до їх реперних характеристик. За узгодженими даними у створі села Литовеж у водах річки Західного Бугу спостерігаємо значні перевищення за токсичністю по десятьох позиціях у чотири та більше разів.
ПРОГНОЗУВАННЯ РИЗИКІВ НІТРАТНОГО ТА МІКРОБІОЛОГІЧНОГО ЗАБРУДНЕННЯ ДЖЕРЕЛ НЕЦЕНТРАЛІЗОВАНОГО ВОДОПОСТАЧАННЯ
Дослідження спрямоване на наукове обґрунтування методичних підходів до прогнозної оцінки ризиків нітратного та мікробіологічного забруднення джерел нецентралізованого водопостачання з урахуванням умов формування якості води. З цією метою проведено комплексне вивчення проблеми нітратного і мікробіологічного забруднення індивідуальних та громадських водозабірних споруд, яка протягом багатьох років залишається однією з найгостріших для сільських територій у країнах із розвиненим аграрним сектором. Стійкий характер і багатофакторність зазначених видів забруднення визначаються сукупним впливом природних гідрогеологічних умов, інтенсивності господарського використання територій, технічного стану інженерної інфраструктури та ефективності екологічного контролю. У зв’язку з цим особливої актуальності набуває розроблення надійного інструментарію, що дає змогу здійснювати оцінку та прогноз ризику нітратного і мікробіологічного забруднення для кожного окремого джерела водопостачання в межах сільських населених пунктів. Для вирішення поставленого завдання запропоновано використання модифікованої матриці Леопольда як інструменту прогнозування ризиків з урахуванням умов формування якості підземних вод. Для нецентралізованих систем водозабезпечення характерними є ризики, зумовлені недотриманням санітарно-гігієнічних вимог під час вибору місця розташування та облаштування як громадських, так і приватних колодязів. Типовими порушеннями є розміщення водозаборів у безпосередній близькості до потенційних джерел забруднення — вигрібних ям, надвірних туалетів, каналізаційних мереж, тваринницьких об’єктів, покинутих шахтних колодязів, а також відсутність належно сформованих санітарно-захисних зон навколо водозабірних споруд. Результати прогнозної оцінки дають можливість ідентифікувати ключові чинники, що зумовлюють формування та поширення нітратного і мікробіологічного забруднення для кожного досліджуваного об’єкта. На основі адаптованої матриці Леопольда розроблено уніфікований шаблон визначення категорії об’єкта залежно від встановленого рівня ризику. Визначена категорія обумовлює режим моніторингових спостережень та впровадження комплексу заходів, спрямованих на мінімізацію ризиків забруднення підземних водоносних горизонтів нітратами та мікроорганізмами.
ВИЗНАЧЕННЯ ЛАНДШАФТНОГО РІЗНОМАНІТТЯ АГРОЛАНДШАФТІВ НА ОСНОВІ ДАНИХ ДИСТАНЦІЙНОГО ЗОНДУВАННЯ ЗЕМЛІ
У статті проаналізовані науково-методичні підходи щодо визначення та оцінювання ландшафтного різноманіття агроландшафтів за матеріалами дистанційного зондування Землі з космосу. Розглянуто теоретичне підґрунтя ландшафтометричного підходу – від класичних концепцій ландшафтної екології до сучасних геоінформаційних технологій. Проаналізовано п’ять базових категорій просторової структури агроландшафтів: розмір, форма, цілісність, фрагментація та різноманіття фрагментів. Обґрунтовано систему з десяти ключових ландшафтних метрик для моніторингу агроландшафтів Лісостепу України, які демонструють статистично значущий кореляційний зв’язок з рівнем розораності, часткою природних угідь і щільністю лісосмуг. Запропоновано п’ятирівневу класифікацію стану агроландшафтів за індексами ландшафтного різноманіття та встановлено порогові значення для кожного класу. Описано удосконалену методику автоматизованого дешифрування класів наземного покриву шляхом синтезу оптичних знімків Landsat-8 та радіолокаційних даних Sentinel-1, що забезпечує просторове розрізнення 8,25 м при використанні безкоштовних даних. Показано практичне застосування ландшафтних метрик для аналізу динаміки землекористування, моделювання сценаріїв оптимізації агроландшафтів та оцінки ефективності ґрунтозахисних контурно-меліоративних заходів. Встановлено, що дистанційне зондування Землі постає як ключовий інструмент оперативного виявлення змін, які неможливо відстежити традиційними методами польового обстеження через обмежений доступ до територій. По-друге, дослідження Результаті проведеного дослідження підтвердили високу ефективність використання супутникових даних Sentinel-2 для виявлення змін у структурі агроландшафтів. Багатоспектральні індекси, зокрема NDVI (нормалізований індекс рослинності), дозволяють простежити динаміку рослинного покриву, рівень деградації земель та ознаки ерозійних процесів. Інтеграція цих даних у геоінформаційне середовище дає змогу створювати просторові моделі, які відображають як сучасний стан територій, так і тенденції трансформації агроландшафтів у часі.
АНАЛІЗ ВПЛИВУ ОБРІЗКИ ПЛОДОВИХ ДЕРЕВ НА РОЗПОВСЮДЖЕННЯ ШКІДНИКІВ ТА ХВОРОБ
В статті проаналізовано інформацію про засоби та сучасні підходи до обрізки плодових дерев. Показані деякі засоби для обрізки. Описані сучасні методи та методики проведення обрізки плодових дерев. Вказані правила та помилки при проведенні процедури обрізки плодових дерев. Наведені такі форми крон плодових дерев як: «Чаша», «Веретено», «Шайба», або плоска крона. Наведені переваги форми крони «Шайба»: доступність виконання робіт з плодовими насадженнями, (обприскування, обрізання, збір плодів), зручний догляд за газоном (штамб більше 170 см дозволяє легко ходити під деревом проводячи покіс та інші операції на газоні), відсутність необхідності в зайвому обладнанні (драбини, подовжені штанги для оприскувачів, висоторізи), плодовий горизонт повністю освітлюється сонцем, що знижує розвиток грибкових хвороб та покращує якість врожаю, красивий та незвичайний вигляд території навколо дому. При виконанні зрізів однорічних пагонів слід пам’ятати такі основні правила: різати потрібно під кутом в 30-40 градусів до бруньки, зріз має бути на 3-5 мм вище бруньки, за допомогою відрізання частини гілки можна регулювати подальший ріст гілки обравши необхідну бруньку. Проаналізовано інформацію впливу обрізки плодових дерев на стимулювання виділення летких органічних сполук, що приваблюють комах-фітофагів. Крім цього проаналізований вплив раціональної обрізки який виступає елементом інтегрованої системи захисту, оскільки: усуває первинні осередки розмноження; підвищує життєздатність дерев; обмежує просторове поширення шкідників. Рекомендовано зрізаючи гілки діаметром більше 3 см обробляти їх спеціальними замазками, щоб захистити їх від патогенів та простимулювати загоєння ран. Для оброблення зрізів не рекомендовано застосовувати: садовий вар, фарби, лаки, технічні мастила та олії (відпрацьоване мастило, літол, салідол).
АДАПТАЦІЯ ALLIUM CEPA L. ДО УМОВ ЗНИЖЕНОЇ ОСВІТЛЕНОСТІ
У статті узагальнено сучасні наукові дані та представлено результати експериментальних досліджень щодо впливу зниженої інтенсивності освітлення на морфологічні, анатомічні та фізіологічні показники Allium cepa L. Показано, що дефіцит світла зумовлює перебудову ростових процесів, яка проявляється стимуляцією подовження надземної частини рослин за умов наднизької освітленості. Встановлено зменшення вмісту сухої речовини та зміну анатомічної структури листка, що проявляється у зниженні товщини мезофілу та параметрів продихового апарату. Виявлено пряму залежність інтенсивності фотосинтезу від рівня освітлення, тоді як інтенсивність дихання істотно не змінюється. Отримані результати узгоджуються із сучасними уявленнями про фотоморфогенез і адаптаційні реакції рослин. Практичне значення дослідження полягає в обґрунтуванні підходів до оптимізації умов вирощування овочевих культур за обмеженого освітлення.
ЕФЕКТИВНІСТЬ ВИКОРИСТАННЯ ВОЛОГИ ПШЕНИЦЕЮ ОЗИМОЮ ЗА РІЗНИХ СПОСОБІВ ОБРОБІТКІВ ГРУНТУ І ВИКОРИСТАННЯ НА УДОБРЕННЯ ПОБІЧНОЇ ВЕГЕТАТИВНОЇ МАСИ У ЗАХІДНОМУ ЛІСОСТЕПУ УКРАЇНИ
Висвітлені результати досліджень з вивчення впливу способів обробітку ґрунту і використання побічної продукції культур сівозміни на врожайність і водоспоживання пшениці озимої, проведених у стаціонарному польовому досліді в умовах Західного Лісостепу України . Встановлено, що в середньому за 2021-2023 роки застосування побічної продукції культур сівозміни без компенсаційного азоту на фонах обробітку ґрунту: оранка на 20-22 см, дискування на 15-17 см і дискування на 10-12 см, забезпечило підвищення врожайності зерна відповідно на 2,1; 2,8 і 2,7 %, а у комплексі з азотом - відповідно на 5,6; 6,0 і 7,9 % порівняно з її з відчуженням з поля. Залежно від способів використання нетоварної фітомаси врожайність пшениці озимої за оранки на 10-12 см, дискування на 15-17 і дискування на 10-12 см становила відповідно 7,00-7,39; 6,87-7,28 і 6,32-6,82 т/га, тобто із зменшенням глибини обробітку ґрунту знижувалась. У середньому за роки досліджень сумарні витрати вологи за період весняне відновлення вегетації – повна стиглість в розрізі варіантів варіювали в межах 356-369 мм (3,6%), тобто способи обробітку ґрунту та використання побічної продукції не мали істотного впливу на цей показник. Коефіцієнт водоспоживання насамперед залежав від врожайності і тому залежно від способів використання побічної продукції цей коефіцієнт був найнижчим – 49-51 мм/т і 50-52 мм/т – відповідно за дискування ґрунту на 15-17 см і оранки на 20-22 см. Найвище значення коефіцієнта водоспоживання – 53-56 мм/т було отримано за дискування ґрунту на 10-12 см, що обумовлено значно нижчою врожайністю пшениці озимої порівняно з іншими основними обробітками.
СТРАТЕГІЯ ЗНИЖЕННЯ ЕКОЛОГІЧНИХ РИЗИКІВ ДЛЯ ВОДНИХ ОБ’ЄКТІВ РІВНЕНСЬКОГО РАЙОНУ ЗА УМОВ ЗМІНИ КЛІМАТУ
У статті здійснено комплексну оцінку екологічних ризиків погіршення стану водних об’єктів Рівненського району в умовах зростаючого антропогенного навантаження та кліматичних змін. Водні ресурси регіону відіграють важливу роль у забезпеченні потреб населення, функціонуванні аграрного сектору та промисловості, проте зазнають впливу дифузного сільськогосподарського забруднення, скидів недостатньо очищених стічних вод, трансформації гідроморфологічних характеристик і підвищення температури води. Оцінювання екологічного ризику здійснювалося з використанням нормативного підходу та інтегральних показників якості поверхневих вод із урахуванням органолептичних, гідрохімічних, токсикологічних і радіаційних складових. Сумарний екологічний ризик визначався за диференційованою системою показників із подальшим ранжуванням за класами якості води. За результатами розрахунків встановлено істотну просторову диференціацію стану водних екосистем. Найбільш критична ситуація характерна для річки Устя (ER = 0,98), що відповідає V класу якості («поганий» стан), тоді як річка Стубла характеризується задовільним станом (ER = 0,39). Основними чинниками формування ризику є трофо-сапробіологічні показники та вміст токсичних неорганічних і органічних речовин. Доведено, що кліматичні зміни посилюють негативні тенденції через зменшення водності, зростання температури води та інтенсифікацію процесів евтрофікації. Запропоновано стратегію зниження екологічних ризиків, що базується на принципах інтегрованого управління водними ресурсами та передбачає поєднання інженерних, природоорієнтованих і управлінських заходів. Реалізація запропонованих підходів сприятиме підвищенню екологічної стійкості водних екосистем і забезпеченню раціонального використання водних ресурсів регіону. Важливим елементом реалізації запропонованої стратегії є вдосконалення системи екологічного моніторингу на основі цифрових технологій, геоінформаційних систем та прогнозних моделей, що дозволить своєчасно ідентифікувати критичні зміни якості води та оперативно реагувати на них. Запровадження ризик-орієнтованого підходу до управління водними ресурсами сприятиме оптимізації фінансових витрат, концентрації ресурсів на найбільш проблемних ділянках басейнів і підвищенню ефективності природоохоронних заходів. Водночас активне залучення територіальних громад, водокористувачів і суб’єктів господарювання до процесів планування та реалізації водоохоронної політики створить передумови для формування відповідального ставлення до водних ресурсів і забезпечить довгострокову екологічну безпеку регіону.
ПОРІВНЯЛЬНА ОЦІНКА ВМІСТУ РУХОМИХ ФОРМ ВАЖКИХ МЕТАЛІВ У ЛІСОВИХ ҐРУНТАХ З РІЗНИМ РІВНЕМ АНТРОПОГЕННОГО НАВАНТАЖЕННЯ
У статті представлено результати порівняльної оцінки вмісту рухомих форм важких металів (Cu, Zn, Pb, Cd) у лісових ґрунтах з різним рівнем антропогенного навантаження. Дослідження проводили на трьох ділянках за однакових ґрунтово-лісорослинних умов. Ділянка №1 розташована у рекреаційній зоні поблизу автомобільної траси. Ділянка №2 являє собою масив, що зазнав лісової пожежі середньої інтенсивності. Ділянка №3, що знаходиться в межах лісництва та не має вираженого антропогенного впливу, розглядалася в якості контрольної. Відбір зразків здійснювали з верхнього гумусового горизонту (0-10 см). Визначення рухомих форм металів проводили методом екстракції ацетатно-амонійним буфером (pH 4,8) з подальшим аналітичним опрацюванням. У 2022 році найвищі концентрації Pb (1,37 мг/кг) та Cd (0,18 мг/кг) було зафіксовано на постпожежній ділянці, що пов’язано з термічною трансформацією органічної речовини та перерозподілом металів у ґрунті. Через три роки після пожежі встановлено зниження вмісту Cu та Zn, що свідчить про поступову стабілізацію постпожежних геохімічних процесів. Натомість на приавтодорожній ділянці у 2025 році відмічено зростання концентрацій Pb до 1,51 мг/кг та Zn до 0,86 мг/кг, що вказує на кумулятивний характер транспортного впливу. Контрольна ділянка характеризувалася стабільними фоновими показниками протягом усього періоду досліджень. Концентрації рухомих форм Cu, Zn, Pb і Cd у 2022 та 2025 рр. не перевищували встановлених гранично допустимих значень. Однак, за результатми досліджень, були виявлені просторові відмінності, що підтверджують різноспрямований вплив екстремальних і хронічних антропогенних чинників на мобільність металів у лісових ґрунтах. Отримані результати підкреслюють доцільність використання рухомих форм важких металів як індикатора екологічного стану лісових екосистем та необхідність довготривалого моніторингу приавтодорожніх і постпожежних територій.
СЕЛЕКЦІЙНА ОЦІНКА ТА ОПТИМІЗАЦІЯ СОРТОВОГО СКЛАДУ ЯЧМЕНЮ ОЗИМОГО ЗА РІЗНИХ РІВНІВ ІНТЕНСИФІКАЦІЇ ТЕХНОЛОГІЇ ВИРОЩУВАННЯ В УМОВАХ ЗАХІДНОГО ЛІСОСТЕПУ
Досліджено вплив інтенсивності технології вирощування на продуктивність і морфометричні показники сортів ячменю озимого (Hordeum vulgare L.) в умовах Західного Лісостепу України. Польові дослідження проводилися на чорноземі опідзоленому за спрощеної та інтенсивної технології вирощування культури з різними системами удобрення, захисту та стимуляції росту. Досліджували сорти української (Достойний, Дев’ятий вал, Валькірія, Снігова королева) та іноземної (Тітус) селекції. Результати показали, що інтенсивна технологія забезпечувала вищу врожайність (5,07–8,19 т/га) порівняно зі спрощеною (4,46–6,39 т/га), а ефективність реалізації потенціалу сортів значною мірою залежала від генотипу. Найбільшу густоту продуктивного стеблостою формував Тітус, а максимальну озерненість — Валькірія. Сорт Валькірія демонстрував гармонійне поєднання всіх елементів урожайності, Тітус – інтенсивний тип формування врожаю через продуктивне кущення. Дев’ятий вал і Достойний проявили адаптивність і чутливість до підвищеного агрофону. Морфометричні показники рослин змінювалися залежно від сорту і технології, що підтверджує їхню генотип- та агротехнічно-залежну реакцію. Дані підтверджують необхідність диференційованого підбору сортів для різного рівня інтенсифікації технології вирощування та підкреслюють роль мінерального живлення у реалізації генетичного потенціалу сортів.
АГРОМЕЛІОРАТИВНЕ ВИКОРИСТАННЯ ВІДХОДІВ ВОДОПІДГОТОВКИ РІВНЕНСЬКОЇ АЕС
У статті розглянуто актуальну проблему деградації земельних ресурсів Рівненської області, спричинену недотриманням сівозмін, недостатнім внесенням добрив та припиненням заходів із хімічної меліорації. На основі даних кислотної зйомки 2024 року встановлено, що площа середньо- та сильнокислих ґрунтів, які потребують вапнування, становить 8250 га. Акцентовано увагу, що відновлення ґрунтів є стратегічним пріоритетом державної політики, що безпосередньо сприятиме виконанню Україною завдання 15.3 Цілей сталого розвитку ООН до 2030 року. Розглянуто механізми реалізації державної програми «Фінансування заходів по захисту, відтворенню та підвищенню родючості ґрунтів». Обґрунтовано, що використання накопичених 250 тис. тонн шламу Рівненської АЕС є прикладом впровадження моделі циркулярної економіки. Це дозволяє одночасно вирішити екологічну проблему утилізації промислових відходів енергетики та аграрну проблему відновлення родючості ґрунтів.
ВОЄННО ЗУМОВЛЕНА ТРАНСФОРМАЦІЯ ЗРОШУВАНИХ АГРОЕКОСИСТЕМ ПІВДНЯ УКРАЇНИ: АКТУАЛІЗАЦІЯ ПРОБЛЕМИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ ДОСЛІДЖЕНЬ В УМОВАХ ГІДРОЛОГІЧНОГО КОЛАПСУ
У статті актуалізовано проблему воєнно зумовленої трансформації зрошуваних агроекосистем Півдня України в умовах гідрологічного колапсу, спричиненого руйнуванням Каховської гідроелектростанції та осушенням Каховського водосховища. Обґрунтовано, що втрата іригаційної регуляції стала системним тригером переходу аграрних систем від антропогенно керованого водно-теплового режиму до кліматично детермінованого стану функціонування. Теоретичною основою дослідження є концепції соціо-екологічних систем, резильєнтності та режимних зсувів, що дозволяють інтерпретувати сучасні зміни як нелінійний процес втрати біокліматичної стійкості. Розкрито каскадний механізм постірригаційної трансформації у системі «ґрунтова волога – температура – рослинність», за якого дефіцит вологи ініціює підвищення температурного навантаження, пригнічення рослинного покриву, зниження біопродуктивності та формування самопідсилюваних деградаційних процесів. Запропоновано розглядати постірригаційну трансформацію як окремий тип режимного зсуву, спричиненого втратою антропогенного контролю над водним режимом. Визначено перспективні напрями подальших досліджень, зокрема виявлення порогових станів біокліматичної стійкості, просторово-часове моделювання аридизації, інтеграцію супутникових індикаторів у системи моніторингу та оцінку екологічних і соціально-економічних наслідків втрати іригації. Результати дослідження формують наукове підґрунтя для розроблення стратегій сталого повоєнного відновлення Півдня України та адаптації аграрного виробництва до нових кліматичних і ресурсних обмежень.