Bulletin National University of Water and Environmental Engineering
На підставі Наказу Міністерства освіти і науки України від 24.09.2020 №1188 збірник внесений до переліку фахових видань України (категорія «Б») у галузі сільськогосподарських наук (101 – Екологія, 201 - Агрономія). Метою збірника наукових праць «Вісник Національного університету водного господарства та природокористування. Серія Сільськогосподарські науки» є оприлюднення результатів наукових досліджень агросфери. Призначений для наукових працівників, інженерів, аспірантів та здобувачів вищої освіти.
Національний університет водного господарства та природокористування
МОНІТОРИНГ ВПЛИВУ АВТОТРАНСПОРТУ НА СТАН АТМОСФЕРНОГО ПОВІТРЯ СХІДНОЇ ЧАСТИНИ УРБОСИСТЕМИ М. РІВНОГО
В статті наведено актуальність моніторингу стану атмосферного повітря від впливу пересувних джерел, зокрема автотранспорту, в межах урбанізованої екосистеми, на прикладі міста Рівного. Транспорт є необхідною умовою функціонування господарства: виробництва сировини, матеріалів і обладнання, а також транспортування готової продукції споживачам. Без транспортного сполучення неможливо раціонально розташовувати підприємства і освоювати нові території і природні ресурси. Дослідження проводились на визначених тест-полігонах. Встановлено інтенсивність руху транспорту містом на кожному з досліджуваних тест-полігонів, встановлено інтенсивність руху транспортних потоків містом; досліджено концентрації забруднюючих речовин в атмосферному повітрі міста Рівного; запропоновано пріоритетні завдання для досягнення сталого розвитку урбоекосистеми в напрямі збереження якісного стану атмосферного повітря та досягнення сталого розвитку міста. У результаті досліджень встановлено високу інтенсивність транспортних потоків в місті та на об’їзних автошляхах, що зумовлює значні обсяги відпрацьованих газів. Це формує високий вміст концентрації оксиду вуглецю в атмосферному повітрі. У статті наведено результати дослідження території східної частини міста Рівного, встановлено ключові проблеми в зазначеному контексті та рекомендовано заходи, які є актуальними для міської екосистеми загалом.
Авторське право (c) 2026 Bulletin National University of Water and Environmental Engineering
ВІДРОДЖЕННЯ СТІЙКОСТІ ВОДНИХ ЕКОСИСТЕМ В УМОВАХ АНТРОПОГЕННОГО НАВАНТАЖЕННЯ
Сучасне формування якості поверхневих вод в річковій мережі за співвідношенням стічних і природних вод складає 1:3, що дає можливість віднести їх до 2–3 категорії водокористування. Сформована екосистема із знезараження стоків, базована на механічному і біологічному очищенні, забезпечує нейтралізацію на локальних очисних спорудах майже 70% домішок. В результаті відсутності бажаного третинного доочищення стоків від біогенних елементів в річкову мережу скидається до 60% домішок біогенних сполук, зависів та токсикантів. Сюди також необхідно долучити до 20% маси домішок від зливових вод урбанізованих територій та сільськогосподарських угідь. Водне середовище володіє самоочисною переробною здатністю за рахунок мікроорганізмів, мікроводоростей, зоопланктону та фітомаси вищої водної рослинності. Однак, на сьогодні жодна річкова система України не забезпечує якість води 1 класу, формуючи при цьому нижче урбанізованих територій та промислових центрів так звані «гарячі точки забруднень». Крім хімічних домішок, гострою проблемою є питання знезараження водного середовища від біологічних забруднень: патогенних мікроорганізмів (як-от холера та кишкові інфекції), вірусів та яєць гельмінтів, як збудників формування онкологічних процесів річкової іхтіофауни та населення, що проживає у річкових басейнах. Під впливом парникового ефекту та підвищення температури атмосферного повітря в напруженому гідрологічному режимі знаходяться озерні системи і руслові водосховища. Значно підвищується температура води, знижується вміст розчиненого в ній кисню та посилюється процес випаровування, що формує кризові ситуації серед аборигенної іхтіофауни. При цьому питома вага розчиненого кисню для дихання риб складає менше 20% насиченості водного середовища. Остання маса розчиненого кисню (біля 80% насиченості) витрачалася мулами на окислення розчиненої органічної речовини та на дихання фітомаси вищої водної рослинності. Окрім водойм України, кризові ситуації, пов’язані зі зниженням вмісту розчиненого кисню у воді озерних та річкових систем і виникненням задухи риб, зафіксовані й у водному середовищі інших країн. Зокрема, випадки масової загибелі вугра відмічено у Новій Зеландії, судака – у водоймах Австрії, аборигенних видів риб – у річці Одер на території Польщі, а також у складі аборигенної іхтіофауни руслових водосховищ Дніпра (Київського та Дніпровського). У сучасних кліматичних умовах суспільство має вжити термінових компенсаційних заходів, спрямованих на зменшення надходження антропогенних домішок у річкову мережу, з метою збереження видового різноманіття аборигенної іхтіофауни та підтримання рибопродуктивності водних екосистем.
ЗАБРУДНЕННЯ ҐРУНТОВОГО ПОКРИВУ РУХОМИМИ СПОЛУКАМИ СВИНЦЮ УНАСЛІДОК БОЙОВИХ ДІЙ НА ТЕРИТОРІЇ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У статті представлено результати агрохімічного та еколого-токсикологічного обстеження земель сільськогосподарського призначення, що зазнали впливу бойових дій на території Харківської області. Метою дослідження було оцінити масштаби забруднення ґрунтів рухомими сполуками свинцю, встановити просторові закономірності його розподілу та визначити потенційні екологічні ризики подальшого використання агроландшафтів. Дослідження охопили 318 проб ґрунту, відібраних із 16 ділянок Ізюмського, Харківського та Чугуївського районів загальною площею 1389,3 га. Ґрунти досліджених територій характеризуються середньою та високою природною родючістю, частина з них належить до категорії особливо цінних земель Степової Лівобережної провінції. Визначення вмісту рухомих сполук свинцю (Pb) здійснювали методом атомно-абсорбційної спектрофотометрії відповідно до вимог ДСТУ 4770.9:2007 у буферній амонійно-ацетатній витяжці з рН 4,8. Встановлено, що середньозважений уміст рухомих сполук свинцю у післявоєнний період становить 1,37 мг/кг, що на 0,43 мг/кг (42,6 %) перевищує довоєнний рівень (0,94 мг/кг). Найвищі концентрації Pb зафіксовано у межах локальних осередків вибухів, зон згоряння техніки та руйнувань, що підтверджує техногенно-антропогенне походження забруднення. Більшість обстежених ґрунтів характеризується слабким рівнем забруднення (57,5% площі), тоді як помірний рівень забруднення охоплює 41,8% території. Перевищення гранично допустимої концентрації (ГДК = 6,0 мг/кг) не встановлено. Просторова варіабельність показника (коефіцієнт варіації – 9,1–31,4%) свідчить про локальний характер розподілу металу. Отримані результати дають підстави розглядати сучасний стан ґрунтів як залишковий прояв воєнного впливу. Для забезпечення екологічної безпеки агроландшафтів рекомендовано впровадження системи постійного моніторингу еколого-токсикологічного стану та проведення рекультиваційних заходів на територіях із підвищеним умістом свинцю.
ЗАХОДИ З УПРАВЛІННЯ ТА ВИКОРИСТАННЯ БІОЛОГІЧНИХ ВІДХОДІВ
У статті розглядаються проблеми, які пов’язані з управлінням відходами в Україні, зокрема питання створення регіональних та місцевих планів на наступні 10 років. Основна увага приділяється біологічним відходам, які становлять значну частку побутових відходів і мають унікальні властивості, що впливають на їх утилізацію. Автори підкреслюють важливість розуміння біологічних систем для ефективного поводження з цими відходами, акцентуючи на хімічному складі, обміні речовин, здатності до саморегуляції та розкладу. Аналізується світовий досвід, зокрема Франції, де відбувається поступовий перехід до сортування, компостування і виробництва біогазу. Дослідження на прикладі міста Рівного демонструє практичні результати впровадження роздільного збору та переробки органічних відходів, а також розвиток інфраструктури для збору макулатури. Окрема увага приділяється технологіям компостування, біогумусування та виробництва біогазу, які сприяють зменшенню обсягів захоронення на полігонах та підтримують екологічну безпеку. Висновки статті підкреслюють необхідність модернізації систем управління відходами, збільшення обсягів переробки біологічних відходів, розвитку сортувальних ліній і підвищення екологічної свідомості населення. Рекомендовано створити ефективну нормативно-правову базу та інфраструктуру, що відповідає сучасним вимогам циркулярної економіки, для сталого розвитку України у сфері поводження з відходами.
ДОСЛІДЖЕННЯ ГЕОЕКОЛОГІЧНОГО СТАНУ РІЧКИ ГОРИНЬ
Витоки р. Горинь, яка є правою притокою р. Прип’ять, у вигляді мілких джерелець знаходяться на околицях с. Волиця Кременецького району Тернопільщини. Довжина річки 659 км, з яких 577 км на території України, а решта у Брестській області Білорусі. Протяжність Горині у широтному спрямуванні від витоків до межі з Хмельницькою областю 41 км. Тернопільська ділянка за усіма ознаками характеризується як мала річка. Звивисте русло меандрує по ерозійних пониженнях долини без формування акумулятивних відкладів. На деяких ділянках між населеними пунктами Вишнівець та Ланівці побудовано 5 водосховищ. На Хмельницькій ділянці, протяжністю 150 м від Ямполя до Нетішина за рахунок двобічних допливів, збільшується водність Горині. В Рівненську область р. Горинь входить в районі м. Нетішина змінюючи свій напрям з субширотного до меридіонального. Абсолютна позначка води у руслі 189 м. Її долина протяжністю 20 км, формується в умовах Волино-Подільської височини, а на широті с. Олександрія р. Горинь стає природною межею з Західним Поліссям, що чітко виражено у сучасному рельєфі. Актуальність проведення цілеспрямованих регіональних геоморфологічних досліджень зумовлена викликами військового стану в державі для отримання науково обґрунтованих даних, які повинні бути використаними при повоєнній відбудові України. До актуальних досліджень доцільно віднести суспільногеографічні, демографічні, соціальні, медико-географічні проблеми. Суспільно-географічні дослідження повинні включати вивчення демографічних питань, зокрема погіршання відтворення населення, збереження національної та культурної самобутності, соціальні та економічні проблеми [4]. Еколого-правові дослідження спрямувати на забезпечення ефективного господарського і соціально-економічного розвитку територій у басейні Горині тощо.
ЕКОЛОГО-ЕКОНОМІЧНЕ ОБҐРУНТУВАННЯ СІВОЗМІН ТА ВПОРЯДКУВАННЯ УГІДЬ ЗЕМЛЕКОРИСТУВАННЯ ФЕРМЕРСЬКОГО ГОСПОДАРСТВА
У статті проведено аналіз поточного стану землекористування фермерського господарства «Москаленко», яке знаходиться у селі Красносілля, Кропивницького району Кіровоградської області. Проведена оцінка ґрунтово-кліматичних умов виявила, що агроекологічний стан сільськогосподарських угідь погіршився і потребує впровадження обґрунтованих рішень для вдосконалення системи землекористування. Розроблення таких рішень спрямоване на екологічно й економічно обґрунтовану оптимізацію сівозмін та раціональне впорядкування земельних угідь. При цьому враховуються еколого-ландшафтний та еколого-економічний підходи, як основа для досягнення сталого управління земельними ресурсами. На основі якісної характеристики агровиробничих груп ґрунтів та їхньої економічної оцінки було визначено три технологічні класи придатності орних земель для вирощування сільськогосподарських культур. У межах цих категорій орних земель, з урахуванням екологічної та економічної придатності ґрунтів для сільськогосподарського використання, заплановано три види сівозмін. Перша (І) польова сівозміна складається з 5 полів, де насиченість просапними культурами сягає до 37%, а технічними – до 10%. Друга (ІІ) польова сівозміна розташована на ґрунтах зі схилами переважно 1–3° і включає 8 полів із насиченістю просапними культурами до 35% і технічними до 30%. Ґрунтозахисна сівозміна представлена двома полями, одне з яких має дві ділянки зі схилами 3–5°. На основі прогнозованих даних було оцінено екологоекономічну та економічну ефективність покращення економічних і екологічних умов ведення господарства. Встановлено, що загальна собівартість вирощування культур становить 32598,5 тис. грн, а чистий дохід від реалізації продукції складає 17042,9 тис. грн. Рентабельність вирощування основних сільськогосподарських культур досягає 52,3%. Дотримання запланованих сівозмін та інших агротехнічних рішень сприятиме ефективній організації сільськогосподарського виробництва, підвищенню продуктивності праці, скороченню витрат, раціональному використанню і збереженню земельних ресурсів, формуванню сприятливого екологічного середовища та покращенню природних ландшафтів.
У статті аналізуються дані досліджень оцінювання стану світлосірих, темно-сірих опідзолених ґрунтів і чорноземів опідзолених басейну р. Устя за кількісними і якісними показниками. За період 2010–2022 років встановлено, що математичні моделі, які описують динаміку змін агрохімічних показників у досліджуваних ґрунтах, мають такий вигляд: за вмістом гумусу у світло-сірих і темно-сірих опідзолених ґрунтах простежується зростаюча лінійна тенденція з коефіцієнтами детермінації 0,43–0,77, тоді як у чорноземах опідзолених цей показник істотно не змінювався; за показником кислотності у світло-сірих опідзолених ґрунтах і чорноземах опідзолених встановлено спадні лінійні залежності, а у темно-сірих опідзолених ґрунтах – як спадні, так і зростаючі лінійні залежності, що свідчить про відповідне зменшення або зростання кислотності за коефіцієнтів детермінації 0,05–0,84. Математичні моделі, що характеризують динаміку змін макроелементів у ґрунтах, засвідчують їх переважно лінійний характер. Зокрема, за вмістом легкогідролізованого азоту у світлосірих опідзолених ґрунтах і чорноземах опідзолених встановлено спадаючі прямі, тоді як у темно-сірих опідзолених ґрунтах виявлено як спадаючі лінійні залежності, так і відсутність істотних змін цього показника. Значення коефіцієнтів детермінації становили 0,04–0,21, що відповідає незначному зв’язку. За вмістом сполук рухомого фосфору у світло-сірих і темно-сірих ґрунтах зафіксовано зростаючі прямі, тоді як у чорноземах опідзолених – спадаючі, при коефіцієнтах детермінації 0,04–0,39, що також свідчить про незначний зв’язок. Динаміка вмісту сполук обмінного калію у світло-сірих, темносірих ґрунтах і чорноземах опідзолених описується зростаючими лінійними моделями з коефіцієнтами детермінації 0,05–0,27, що відповідає незначному ступеню зв’язку.
ПЕРСПЕКТИВИ БАЙРАЧНОГО ЛІСНИЦТВА ЛІСОСТЕПУ УКРАЇНИ
У статті здійснено комплексну характеристику сучасного стану лісових ресурсів України з акцентом на проблематику розвитку байрачного лісництва в умовах лісостепу. Висвітлено основні напрями робіт із лісорозведення, спрямованих на підвищення стійкості та продуктивності лісових насаджень шляхом упровадження інтродукованих деревних порід і модернізації лісовідновних технологій. Обґрунтовано необхідність проведення повного заліснення зрубів садивним матеріалом, вирощеним у лісових розсадниках, що забезпечить екологічну стабільність і відновлення біорізноманіття територій. Актуальним завданням для покращення стану лісів Рівненщини визначено збільшення площ байрачних лісів, створених на еродованих землях, площа яких перевищує 140 тис. га. Обґрунтовано, що при проектуванні нових байрачних лісів необхідно враховувати геолого-гідрологічні, кліматичні та рельєфні особливості території, тип ґрунтів, інтенсивність сучасних екзогенних процесів і соціально-економічні чинники місцевих громад. На першому етапі визначено перспективні ділянки загальною площею близько 6,9 тис. га, що мають оптимальні природні умови для створення нових лісових культур. Байрачні ліси розглядаються як унікальні ізольовані екосистеми, що поєднують риси лісових і степових біотопів. Вони відіграють ключову роль у збереженні флористичного та фауністичного різноманіття, регулюванні мікроклімату, накопиченні вуглецю й формуванні рекреаційного потенціалу територій. У роботі наведено узагальнення вітчизняного й зарубіжного досвіду дослідження риваріальні (riparian) лісів, які за екологічними характеристиками є аналогами байрачних. Вказано, що сучасні методики, зокрема Riparian Fоrest Evaluatiоn Index (RFV), дають змогу комплексно оцінювати якість деревостанів, ступінь регенерації та просторову цілісність лісових екосистем, що може бути використано для українських реалій. Таким чином, стаття не лише визначає перспективи розвитку байрачного лісництва у лісостеповій зоні України, а й формує науково-методичну основу для подальших досліджень, моніторингу та впровадження інноваційних підходів до управління лісовими екосистемами в умовах кліматичних змін.
ЕКОНОМІЧНІ АСПЕКТИ ЗЕМЛЕКОРИСТУВАННЯ ТА ВПОРЯДКУВАННЯ УГІДЬ СГВК «БОРЖАВА»
У статті проаналізовано теоретичні та практичні аспекти формування та впорядкування угідь сільськогосподарського призначення; на основі особливостей рельєфу та якісної характеристики ґрунтів запроєктовано дві польові – ґрунтозахисна та овочева – сівозміни; охарактеризовано структуру посівних площ, впорядкування території сівозмін і трансформацію угідь; проаналізований процес формування та використання земель недержавних сільськогосподарських підприємств та громадян; визначено ефективність використання угідь сільськогосподарського призначення із врахуванням збалансованого розвитку території. Встановлено, що раціональне та ефективне використання земельних ресурсів є складною комплексною проблемою, яка передбачає найбільш доцільний розподіл земельного фонду країни між категоріями земель, забезпечення максимального одержання сільськогосподарської продукції з одиниці земельної площі при мінімально необхідних затратах праці та засобів виробництва, збереження і систематичне підвищення родючості ґрунтів. В результаті проведеного дослідження встановлено, що на зазначеній території практично не розроблялись проєкти землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань; проєкти землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь; проєкти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, що стало головною причиною хаотичного перерозподілу земельних ресурсів, недотримання узгодженості еколого-економічних і соціальних інтересів суспільства, порушення екологічної збалансованості і стабільності довкілля та агроландшафтів. У нашому науковому доробку доведено, що сільськогосподарським підприємством «Боржава» не впроваджувалася самозабезпечуюча поживними речовинами система сівозмін, мінімізація обробітку ґрунту, допускався посів просапних культур вздовж схилів, що призводило до змиву родючого шару ґрунту та його руйнування.
ВПЛИВ ПОБІЧНОЇ ПРОДУКЦІЇ ТА ОБРОБІТКІВ ҐРУНТУ НА ВРОЖАЙНІСТЬ І ВОДОСПОЖИВАННЯ СОНЯШНИКУ В УМОВАХ ЗАХІДНОГО ЛІСОСТЕПУ УКРАЇНИ
Висвітлені результати досліджень, проведених у 2022–2024 роках на темно-сірому опідзоленому легкосуглинковому ґрунті в зоні Західного Лісостепу України з вивчення впливу побічної продукції культур сівозміни і компенсаційного азоту за різних систем обробітку ґрунту на врожайність соняшнику та його водоспоживання. Встановлено, що заробляння в ґрунт соломи без компенсаційного азоту та з ним у середньому за роки досліджень сприяло підвищенню врожайності соняшнику залежно від способів обробітку ґрунту відповідно 5,7–13,3 і 12,8–21,1%, тобто за застосування соломи на удобрення разом з додатковим азотом прирости врожайності були в 1,6–2,2 рази вищими. Спостерігалось її зростання в міру зменшення глибини основного обробітку ґрунту і найбільшим як за використання соломи без компенсаційного азоту, так і з ним, відповідно 0,24 і 0,38 т/га насіння, воно було на тлі дискування на 10–12 см, а найменшим – 0,13 і 0,29 т/га відповідно, за оранки. Проте найвищу середню врожайність – 2,26; 2,39 і 2,55 т/га насіння відповідно на варіантах без соломи, солома і солома + N забезпечила оранка. Залежно від використання соломи, заміна оранки дискуванням на 15–17 і 10–12 см призводила до зниження врожайності відповідно до 1,98–2,35 і 1,80–2,18 т/га. Сумарні витрати вологи з шару ґрунту 0–100 см за час вегетації соняшнику не залежали від способів обробітку ґрунту і використання соломи та в середньому за три роки становили 365– 378 мм. Завдяки підвищенню врожайності за заробляння соломи в ґрунт коефіцієнт водоспоживання залежно від систем обробітку ґрунту зменшувався на 7,2–12,1% на варіантах без компенсаційного азоту і на 12,6–18,4% з ним.
РОЛЬ ЗЕЛЕНИХ НАСАДЖЕНЬ У ЗБЕРЕЖЕННІ ЕКОЛОГІЧНОЇ РІВНОВАГИ УРБАНІЗОВАНОГО СЕРЕДОВИЩА (НА ПРИКЛАДІ м. РІВНОГО)
Досліджено роль зелених насаджень у підтриманні екологічної рівноваги урбанізованого середовища на прикладі міста Рівного. Акцентовано увагу на тому, що стрімкі темпи урбанізації, щільна забудова та скорочення площі зелених зон призводять до погіршення мікроклімату, зростання рівня забруднення повітря, формування «міських теплових островів» і втрати рекреаційного потенціалу територій. Відзначено, що у сучасних умовах зелені насадження виконують багатофункціональну роль: вони очищують повітря, акумулюють пил і токсичні речовини, знижують шумове навантаження, регулюють температуру й вологість, сприяють підвищенню біорізноманіття та створюють комфортні умови для проживання населення. Соціальний аспект також має важливе значення: наявність якісних зелених просторів позитивно впливає на психоемоційний стан мешканців, підвищує рівень соціальної інтеграції та згуртованості громади, забезпечує можливості для відпочинку, спорту, культурних і громадських ініціатив. Окрему увагу приділено впровадженню концепції «блакитно-зелених коридорів» у Рівному, яка поєднує екологічні, соціальні й просторові аспекти міського розвитку. Важливим кроком у збереженні біорізноманіття стало створення дендрологічного парку місцевого значення «Натуралістичний сад нової хвилі», де зафіксовано понад 300 видів флори, у тому числі занесених до «Червоної книги України». Зроблено висновок, що ефективний розвиток зеленої інфраструктури потребує комплексного підходу, що інтегрує екологічні, економічні та соціальні аспекти, а також залучення громадськості до планування й управління. Це забезпечить формування збалансованого та безпечного міського середовища, підвищення якості життя мешканців і сталий розвиток громади.
ДИНАМІКА МАКРОЕЛЕМЕНТІВ У ҐРУНТАХ СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКИХ УГІДЬ БЕРДИЧІВСЬКОГО РАЙОНУ ЖИТОМИРЩИНИ
У статті розглянуто результати багаторічного агрохімічного моніторингу ґрунтів сільськогосподарських угідь Бердичівського району Житомирської області, проведеного упродовж 2002–2022 рр. (VIII–XII тури обстеження). Основну увагу у дослідженні приділено аналізу динаміки вмісту рухомих сполук фосфору та калію, а також легкогідролізованого азоту – макроелементів, що відіграють ключову роль у формуванні врожайності сільськогосподарських культур і якісних показників продукції. Аналіз отриманих даних свідчить про коливання вмісту макроелементів у ґрунтах обстежених угідь Бердичівського району, при цьому простежується поступова тенденція до зниження рівня їх забезпеченості елементами живлення. Ситуація з азотним живленням залишається проблемною: у 2022 р. переважна більшість угідь району належала до категорії із дуже низьким (58,8%) і низьким (40,3%) рівнями забезпеченості, тоді як частка середнього та вищих рівнів не перевищувала 1,0%. Хоча середньозважений уміст легкогідролізованого азоту за 2002– 2022 рр. зріс від 65 до 98 мг/кг ґрунту, переважна більшість земель залишалася у категорії з дуже низьким рівнем забезпеченості. Динаміка цього показника свідчить про поступове накопичення азоту в ґрунтах із одночасним збереженням значного дефіциту на більшості площ. Щодо фосфору та калію, простежується стабільна тенденція до зниження їх вмісту: середньозважений уміст фосфору зменшився зі 146–150 мг/кг у VIII–IX турах до 135–139 мг/кг у ХІ–ХІІ турах, а калію – зі 107–106 мг/кг до 99–93 мг/кг відповідно. У структурі агроландшафтів зростає частка земель із низьким рівнем забезпеченості поживними речовинами, що безпосередньо обмежує потенціал урожайності культур. Виявлені тенденції зумовлені як природними чинниками та розвитком ерозійних процесів, так і дисбалансом у застосуванні мінеральних та органічних добрив. У структурі внесень переважають азотні добрива, тоді як обсяги застосування органічних добрив значно скоротилися. Отримані результати підкреслюють необхідність інтегрованого підходу до системи удобрення та забезпечення регулярного агрохімічного моніторингу, що в сучасних умовах – зокрема з огляду на екологічні, соціально-економічні виклики та наслідки воєнних дій – є визначальним чинником збереження родючості ґрунтів і розроблення регіональних програм охорони земель.
ОПТИМІЗАЦІЯ РЕГІОНАЛЬНИХ ЕКОМЕРЕЖ ПІВДЕННОБУЗЬКОГО МЕРИДІОНАЛЬНОГО ЕКОКОРИДОРУ
У статті проаналізовано теоретичні, практичні та природоохоронні аспекти формування екологічної мережі України. У науковому доробку здійснено огляд літературних джерел з проблеми дослідження та нормативно-правової бази збереження біологічного та ландшафтного різноманіття з метою формування екомережі України. Розкрито фізико-географічну характеристику Південнобузького меридіонального екологічного коридору, зокрема природні умови, геоморфологію долини р. Південний Буг, здійснено екологічну оцінку ґрунтів регіону та їх склад, рослинний покрив і тваринний світ території екокоридору, обґрунтовано адміністративно-територіальне районування Південнобузького екокоридору та розташування природно-заповідних об’єктів по його території. В результаті проведеного дослідження охарактеризовані особливості структури Південнобузького меридіонального екологічного коридору згідно з адміністративно-територіальним поділом: Хмельницька, Вінницька області. Встановлено, що одним із ефективних інструментів збереження природних комплексів є створення заповідних (природоохоронних) територій, які утворюють природно-заповідний фонд. Для створення ефективних систем територіальної охорони природи необхідні комплексні роботи з оцінки стану існуючих мереж заповідних (природоохоронних) територій. Доведено, що один із елементів національної екомережі, Південнобузький екокоридор також знаходиться під потужним антропогенним впливом. Серйозною перешкодою подальшому його функціонуванню є відсутність водоохоронних смуг, масова забудова перспективних для екомережі територій елітним котеджним житлом та дачними масивами, фрагментованість рослинного покриву тощо. У статті наведено шляхи оптимізації регіональних екомереж в межах Південнобузького меридіонального екокоридору.