Вісник Національного університету водного господарства та природокористування. Серія "Сільськогосподарські науки"
Вісник Національного університету водного господарства та природокористування. Серія «Сільськогосподарські науки» — фахове наукове видання, що публікує оригінальні результати фундаментальних і прикладних досліджень агросфери. На підставі Наказу Міністерства освіти і науки України від 24.09.2020 №1188 збірник внесений до переліку фахових видань України (категорія «Б») у галузі сільськогосподарських наук (101 – Екологія, 201 - Агрономія).
Національний університет водного господарства та природокористування
БІОМОНІТОРИНГ ГЕНОТОКСИЧНИХ ЕФЕКТІВ В УРБАНІЗОВАНИХ ЕКОСИСТЕМАХ
Урбанізовані екосистеми характеризуються просторовою мозаїчністю забруднення та дією багатокомпонентних сумішей полютантів, здатних індукувати ушкодження ДНК, хромосомні аберації й мікроядерні порушення. Мета статті – систематизувати підходи до біомоніторингу генотоксичних ефектів у міському середовищі та порівняти інформативність біомоніторів і маркерів для підвищення доказовості екологічних висновків і підтримки управління станом середовища. Методологія поєднувала бібліометричний аналіз Scopus за 1995–2025 рр. з візуалізацією співзустрічальності ключових слів у VOSviewer та аналітичний огляд міжнародних і українських публікацій. Побудована карта засвідчила центральність поняття «biomonitoring» та наявність взаємопов’язаних доменів. Урбаністично-атмосферний кластер (якість повітря, урбоекосистема) розміщений близько до ядра, що підкреслює вагомість біомоніторингу для оцінювання міських територій. Окремо ідентифіковано генотоксикологічний сегмент (генотоксичність, кометний аналіз, мікроядерний тест), пов’язаний із хімікотоксикологічними вузлами (метали, забруднення, біоакумуляція), що відображає схему «експозиція – біологічний ефект». Узагальнено ієрархію методів: цитогенетичні індикатори як доступні маркери «кінцевих» проявів нестабільності; кометний аналіз як чутливий інструмент раннього виявлення ДНК-ушкоджень; молекулярні ДНКбіомаркери як засіб підвищення точності за умови контролю сезонності. Українські дослідження зосереджені на паліномоніторингу Taraxacum officinale, Allium-тесті, мультимаркерних схемах для міських зелених зон і застосуванні мікроядерного тесту для районування міст за мутагенним фоном. Показано, що інтеграція підходів і стандартизація дизайну відбору підсилюють придатність результатів для ризик-орієнтованого планування заходів у містах.
Авторське право (c) 2026 Bulletin National University of Water and Environmental Engineering
ПРОСТОРОВО-ЧАСОВА МІНЛИВІСТЬ БІОРІЗНОМАНІТТЯ ҐРУНТОВОЇ МЕЗОФАУНИ НА РІЗНИХ ЛІСОВИХ ДІЛЯНКАХ
Представлено результати оцінювання просторово-часової мінливості біорізноманіття ґрунтової мезофауни свіжих суборів (тип лісорослинних умов В2) південно-східної частини Волинського Полісся у 2021–2025 рр. Метою було порівняти видовий склад і різноманіття угруповань на лісових ділянках, що відрізняються характером порушень. Обстежено 4 ділянки з однаковим типом ґрунту: біля автотраси з рекреаційним навантаженням (№ 1), у межах лісництва без антропогенного впливу (№ 2), у перші місяці після пожежі середньої інтенсивності (№ 3) та після суцільної рубки (№ 4). Відбір проб верхніх шарів ґрунту з підстилкою проводили у першій декаді червня; мезофауну вилучали ручним розбором, сортували, підраховували та ідентифікували за визначниками. Для порівняння угруповань обчислювали видове багатство S та індекс Шеннона H’ на основі відносної чисельності (%). За період спостережень зареєстровано 30 видів, що належать до 9 родин і 5 класів (Oligochaeta, Arachnida, Diplopoda, Insecta, Gastropoda). Найвищі значення H’ і S характерні для ділянки № 1 (H’ 2,74- 3,03; S 19–25), що пов’язується з мозаїчністю мікрооселищ за рекреаційного впливу. Ділянка № 2 була відносно стабільною (H’ 2,43-2,64; S 14–18) і може розглядатися як умовно фоновий варіант. На ділянці №3 після пожежі зафіксовано мінімальні показники на старті (H’ 1,28-1,38; S=4) із подальшим відновленням до 2025 р. (H’ 2,24; S 14). На ділянці № 4 після рубки спостерігали помірні значення у 2021–2024 рр. (H’ 2,30-2,53; S 13–15) та зростання у 2025 р. (H’ 2,78; S 19). Результати підтверджують чутливість мезофауни до порушень і доцільність використання S та H’ для біоіндикації стану лісових ґрунтів і оцінки відновних сукцесій. Відмінності характеристик ґрунтової мезофауни можуть застосовуватися у моніторингу лісових екосистем.
АНАЛІЗ РЕЗУЛЬТАТІВ РАДІОЛОГІЧНОГО КОНТРОЛЮ ҐРУНТІВ ТА СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКОЇ ПРОДУКЦІЇ НА РІВНЕНЩИНІ
У роботі наведено результати комплексного аналізу багаторічного радіологічного моніторингу ґрунтів та сільськогосподарської продукції Рівненської області за 2010–2022 рр., що належать до найбільш радіаційно вразливих територій Українського Полісся. Дослідження виконано на основі офіційних лабораторних протоколів, які охоплюють основні категорії харчової продукції, зокрема молоко, картоплю, овочі, свіжі та сушені дикорослі гриби й ягоди, а також інші продукти місцевого походження. Проаналізовано динаміку вмісту радіонуклідів Cs-137 і Sr-90, визначено просторові особливості забруднення та встановлено фактори, що впливають на довготривалу міграцію радіонуклідів у системі «ґрунт – рослина – тварина – людина». Підтверджено, що поєднання кислих дерново-підзолистих ґрунтів, високої частки органічної речовини та значної лісистості території сприяє тривалій біодоступності радіоцезію, який активно акумулюється в лісових екосистемах і передається в харчові продукти. Установлено, що продукція лісового походження залишається основним джерелом формування внутрішнього опромінення населення: частка проб свіжих грибів і ягід із перевищенням допустимих рівнів у різні роки становила 25–54%, а у сушених грибах – 79–97%, що повністю узгоджується з міжнародними радіоекологічними спостереженнями. У молоці приватних домогосподарств північних районів області показники перевищень досягали 14–18%, що свідчить про вплив локально забрудненої кормової бази та нерівномірність розподілу радіонуклідів у ґрунтах. Картопля та овочеві культури характеризуються порівняно низьким рівнем забруднення (4–10%), однак у 2015 та 2019–2021 рр. зафіксовано локальні сплески, зумовлені плямистою структурою забруднення ґрунтів Полісся. Отримані результати демонструють, що попри загальну тенденцію до поступового зниження радіонуклідного навантаження в агроекосистемах окремі групи продуктів, насамперед лісові гриби та молоко домогосподарств, і надалі становлять потенційну радіаційну небезпеку для мешканців регіону. У зв’язку з цим обґрунтовано необхідність розширення адресних програм моніторингу, удосконалення методів радіологічного контролю, відновлення системних державних спостережень та впровадження агроекологічних заходів, спрямованих на мінімізацію переходу радіонуклідів у харчові ланцюги. Представлені результати можуть бути використані органами державної влади, науковими установами й громадами Полісся для оптимізації заходів радіаційного захисту населення та коригування регіональних програм продовольчої безпеки.
ВИЛУЧЕННЯ САПРОПЕЛЮ ЯК ЕЛЕМЕНТ ВІДРОДЖЕННЯ АГРОЕКОЛОГІЇ СТАРІЮЧИХ ОЗЕР ЗАХІДНОГО ПОЛІССЯ
Основним чинником забруднення поверхневих вод України є недосконалі методи оборотного очищення комунальних стічних вод і грязевих вод урботериторій, що виносять понад 70% домішок біогенних елементів, завислих і токсичних домішок у межах від 25% до 50% добового стоку. В результаті нижче великих міст формуються гарячі точки забруднень, біологічні бар’єри для аборигенної іхтіофауни. Замулення водних об’єктів формує придонні сірководневі зони, що губить молодь риб і кормову базу. Заростання старіючих озер і мілководь річок формує інтенсивну трансцесію води. Значні втрати води відбуваються за рахунок переходу у ґрунтові води під переосушеними ділянками, що призводить до деградації ґрунтів і втрати гумусу. Стан поверхні водозбору річкових русел на сьогодні формують сільгоспугіддя на розораних територіях. Коефіцієнт трансформації виражається за відношенням суми коефіцієнтів природних чинників (заліснення, залуговування, заболочування) до суми антропогенних (розораність, урбанізація). Вилучення сапропелів з котлованів озерних систем з додаванням кремнієвих сполук підвищить ефективність природних добрив на сівозмінах. Пропонується поряд із озером у приводній улоговині сформувати дублююче фактичне озеро з конкретною вибіркою торфу до піщаного дна, куди з допоміжного каналу перекидати воду, що перетікає за законом сполучених посудин разом з іхтіофауною. Фактичне озеро, крім збереження іхтіофауни, стає переселеним природним середовищем для розвитку рибальства. Натомість старіюче озеро осушується, що дає можливість добувати сапропель відкритим способом із подальшою його переробкою. На нашу думку, виходячи з економічного критерію, доцільним є використання біотропів – системи отримання сільськогосподарської продукції з обезводнених ставів, їх рибопродукції та чистої води. Водночас використання біогенних домішок оборотного стоку після третинного водоочищення у водорослево-річкових ставах при зрошенні агроугідь на прилеглих територіях до міст дає змогу підвищити врожайність і удобрюваність ґрунтів.
ОЧИЩЕННЯ ТА УТИЛІЗАЦІЯ СТІЧНИХ ВОД ТВАРИННИЦЬКИХ КОМПЛЕКСІВ В АГРОЕКОСИСТЕМАХ
Згідно з програмою українсько-канадської співпраці з оздоровлення басейну р. Дніпро проведено порівняльну оцінку ефективності, затратності і рентабельності методів очищення та утилізації відходів тваринницьких комплексів у Канаді і Україні. За методикою канадських фермерів проводиться накопичення рідких відходів з подальшим їх механізованим внесенням під оранку з контролем вмісту мінерального фосфору в ґрунті. В Україні на великих тваринницьких комплексах практикується очищення рідкої фракції стоків на біологічних спорудах (аеротенках) з подальшим накопиченням очищуваної води у відстійниках до підвищення температури у весняно-літній період з наступним очищенням у водорослево-рачкових ставках та використання вирощеної біомаси зоопланктону для годівлі малька коропових риб, а очищена вода подається на зрошення і стабілізацію на біоплато перед випуском у річкову мережу. Розвиток тваринництва є необхідною умовою постачання населення білком (м’яса та молочних продуктів), використовуючи при цьому біля 30% валового збору фуражного зерна при випасному утриманні. В сучасних умовах основним напрямом його розвитку в Україні є стійлове утримання, що потребує використання значних територій ґрунтів для вирощування сільськогосподарських культур. Однак, реалізація цієї програми потребує вирішення проблеми утилізації відходів, особливо при створенні значних тваринницьких комплексів. В світовій практиці забезпечення населення білком тваринного походження реалізується принцип утримання ВРХ в регульованих стійлових умовах при співвідношенні чисельності однієї голови ВРХ еквівалентної площі 1 га с/г угідь. Відходи при цьому накопичуються в ємностях і вносяться навесні під ріллю під час оранки як органічні добрива, що характерно для фермерського тваринництва в Канаді. В Україні використовувалось створення великих тваринницьких комплексів з гідравлічним видаленням відходів, їх накопиченням у відстійниках і очищенням у системі водорослево-рачкових ставків, що створює додаткові проблеми з відведенням земель та забрудненням поверхневих вод. При очищенні стоків у такій системі вони подаються на утилізацію біомаси живого корму у рибництві або для зрошення угідь. При надлишку такої води вона подається на біоплато та у подальшому в річкову мережу. Для активації процесів біологічного доочищення стоків використовуються маточні стави з інтродукованою культурою мікроводорості хлорели та зоопланктону (дафній). З врахуванням можливості наявності у скидних водах патогенних мікроорганізмів, вірусів та яєць гельмінтів рекомендовано при гідравлічних методах відведення стоків використання їх для зрошення сільськогосподарських культур. Одноразово це буде сприяти компенсації водності у річковій мережі при підвищеній випаровуваності води, однак у малих фермерських господарствах історично виправдане пряме внесення рідких відходів під оранку, що знімає вплив на водне середовище. В сучасних умовах збіднення природної кормової бази протічних річкових систем через регулювання стоку і спрямлення русел, використання водорослево-рачкових ставків для очищення стічних вод є перспективним напрямком відродження видового різноманіття популяцій і продуктивності аборигенної іхтіофауни. Водночас з водного середовища вилучатимуться шкідливі домішки і біогенні сполуки як причини евтрофікації поверхневих вод.
АНАЛІЗ ВПЛИВУ ГАЛУЗІ ТВАРИННИЦТВА НА НАВКОЛИШНЄ СЕРЕДОВИЩЕ
Виконано аналіз екологічних проблем у галузі тваринництва. Проаналізовано чинні дослідження з цієї проблеми. Виділено основні напрями прояву негативного впливу галузі тваринництва на екологічний стан довкілля. Розглянуто, яким чином тваринницькі підприємства впливають на водні ресурси, ґрунт, клімат. При цьому проаналізовано напрями зменшення негативного впливу тваринницької галузі на природне середовище. Зокрема відмічено, що для України, де значного розвитку набули невеликі фермерські господарства, що спеціалізуються на розведенні худоби та птиці, актуальним є запровадження правового врегулювання використання гною на невеликих площах з метою зменшення заражень ґрунту й живих організмів.
АНАЛІЗ ТА ОЦІНКА РІВНЯ ЗАБРУДНЕННЯ АТМОСФЕРНОГО ПОВІТРЯ м. РІВНОГО
У статті проведений аналіз динаміки і рівнів забруднення атмосферного повітря міста впродовж 2008–2020 років за величинами сумарних викидів, стаціонарних та пересувних джерел. Установлено, що динаміка змін сумарних викидів та стаціонарних і пересувних джерел описується параболами четвертого порядку при коефіцієнтах детермінації 0,59; 0,41: 0,68 відповідно. Виявлено перевищення середньорічних концентрацій забруднюючих речовин у повітрі міста: у 2008 році діоксиду азоту, фенолу та аміаку 4,6; 2,3; 3,5 ГДК відповідно; у 2011 році формальдегіду, фенолу, фтористого водню 3,3; 3,3; 2,6 ГДК відповідно; у 2017 році формальдегіду та фтористого водню, концентрації яких перевищували ГДК у 2,3 і 1,8 разів відповідно. Щорічно до атмосфери міста надходить від 2,3 до 0,214 тис. т оксиду вуглецю; від 1,15 до 0,4 тис. т пилу; від 1,0 до 0,359 тис. т діоксиду азоту; від 0,30 до 0,08 тис. т діоксиду сірки. Зростання обсягів викидів забруднюючих речовин до атмосферного повітря впливало на показник індексу забруднення атмосфери (ІЗА). Динаміка змін цього показники впродовж 2000-2018 років описується параболою третього порядку при коефіцієнті детермінації 0,58. Показник ІЗА змінювався в діапазоні від 7,05 до 14,2 одиниць.
ПОРІВНЯЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА ВМІСТУ МІКРОЕЛЕМЕНТІВ В СІНІ РІЗНОТРАВ’Я ВИРОЩЕНОГО НА РІЗНИХ ТИПАХ ҐРУНТІВ ЗОНИ ЛІСОСТЕПУ УКРАЇНИ
У статті здійснено порівняльну характеристику вмісту мікроелементів у сіні різнотрав’я вирощеного на різних типах ґрунтів зони Лісостепу. Ґрунтовий покрив басейну річки представлений світло-сірими, темно-сірими опідзоленими легкосуглинковими та чорноземами опідзоленими легкосуглинковими ґрунтами, які сформувалися на лесах і характеризується: вмістом гумусу сірі-лісові від 2,1 до 2,4%, чорноземи від 2,8 до 3,1%, кислотністю сірих-лісових ґрунтах від 5,3 до 6,2%, чорноземах від 6,5 до 6,8% од. pH. Вміст азоту легкогідролізованого змінювався у межах від 92 до 140 мг/кг і від 137 до 154 мг/кг, рухомого фосфору від 183 до 210 мг/кг та 300 мг/кг, обмінного калію від 62 до 75 мг/кг та 148 мг/кг відповідно до типів досліджуваних ґрунтів. Вміст досліджуваних мікроелементів у світло-сірих, темно-сірих і чорноземних ґрунтах у міру зростання їхньої кількості склав наступний ряд: кадмій <мідь < цинк < свинець. За рівнями забруднення мікроелементами досліджувані ґрунти оцінюються: за вмістом свинцю (1,5–2,2 мг/кг) як помірний; за вмістом цинку (5–9 мг/кг) як слабкий; за вмістом міді (1,0–1,9 мг/кг) як слабкий; за вмістом кадмію (0,2 мг/кг) як помірний. Розраховані коефіцієнти шкідливості мікроелементів у досліджуваних ґрунтах були нижчими за гранично допустимі рівні 1,0 і коливались у межах: за свинцем 0,26–0,20; кадмієм 0,18–0,07; міддю 0,048–0,043; цинком 0,029–0,016. Вміст мікроелементів у сіні з різнотрав’я у міру їх зростання склав наступний ряд: кадмій < свинець < мідь < цинк. У сіні вміст міді коливається у межах 1,38 мг/кг, 4,76 мг/кг, 3,51 мг/кг і не досягає оптимальних значень, а вміст цинку досягає значень 19,73 мг/кг, 16,0 мг/кг, 19,21 мг/кг, що засвідчує про добру його якість для споживання тваринами. Величини коефіцієнтів біологічного поглинання важких металів з досліджуваних ґрунтів за свинцем змінювались у діапазоні 0,8–1,97, а за кадмієм 0,58–1,2, що свідчить про низьку здатність різнотрав’я до накопичення токсикантів. Значно вищу поглинальну здатність різнотрав’я засвідчило до міді 9,52– 33,52 і цинку 23,36–53,36.
ІНДЕКС БІОГЕННОГО ЗАБРУДНЕННЯ РІЧКИ ПРИП’ЯТЬ ЯК ІНСТРУМЕНТ МОНІТОРИНГУ ПРОСТОРОВО-ЧАСОВИХ ЗМІН ГІДРОЕКОСИСТЕМИ
У статті обґрунтовано придатність індексу біогенного забруднення (NPI) як інструменту моніторингу просторово-часових змін гідроекосистеми р. Прип’ять. Метою досліджень було оцінити багаторічну динаміку біогенного навантаження та виокремити ділянки з підвищеним внеском сполук азоту й фосфору за даними державного моніторингу Держводагентства України. Використано гідрохімічні спостереження 2005–2020 рр. у створах 702, 616, 570 та 60 км від гирла. NPI розраховували за концентраціями нітратів і фосфатів із нормуванням на гранично допустимі рівні ВООЗ (50 мг/дм3 для NO3‾та 5 мг/дм3 для PO43‾) і класифікували за шкалою екологічного стану поверхневих вод на основі індексу біогенного забруднення. Аналіз розподілу концентрацій показав, що для верхніх створів 702 км і 616 км характерні ширший діапазон та поодинокі піки нітратів до 9–10 мг/дм³, тоді як у нижчих за течією створах (570 км і 60 км від гирла) концентрації нітратів виявилися більш стабільні, а в створі 60 км було відмічено підвищену варіабельність із максимумами до 6–7 мг/дм3. Найвищі концентрації фосфатів і найбільша мінливість зафіксовані у створі 702 км (до 0,75–0,78 мг/дм3); для 616 і 570 км властиві низькі медіанні рівні (0,05-0,08 мг/дм3) з епізодичними піками до 0,5– 0,7 мг/дм3, тоді як у створі 60 км максимуми переважно не перевищували 0,3 мг/дм3. У більшості років значення NPI були низькими й відповідали відсутності або слабкому біогенному забрудненню. За шкалою рівнів забруднення поверхневих вод, індекс здебільшого не перевищував 1,4 (відмінний стан), а перехід до 1,5–1,6 зафіксовано лише у створі 616 км у 2005 р. Теплові карти показали сплеск NPI у створі 702 км (2011–2013 рр.) та підвищення у створах 570 і 60 км у 2020 р., що може бути важливо з огляду оцінки евтрофікаційних ризиків.
ВИКОРИСТАННЯ ХЛОРЕЛИ ДЛЯ ОЧИЩЕННЯ ВОДНИХ ОБ’ЄКТІВ ТА ПОКРАЩЕННЯ ЇХ ЕКОЛОГІЧНОГО СТАНУ
У статті узагальнено сучасні наукові дані щодо застосування мікроводоростей роду Chlorella як ефективного біотехнологічного інструмента для очищення різних типів водних об’єктів (комунальні, агропромислові та промислові стоки, малі річки і ставки) та одночасного відновлення їх екологічного стану. На підставі критичного огляду рецензованих джерел (інтервал 2018–2025 рр.) проаналізовано основні механізми фіторемедіації – асиміляцію розчинних форм азоту й фосфору, біосорбцію і біоакумуляцію важких металів, адсорбцію та біотрансформацію фармацевтичних мікрозабруднювачів – а також фактори, що визначають ефективність цих процесів (температура, освітленість, C:N:P, HRT, режим газопостачання). Узагальнено діапазони ефективності видалення основних класів забруднювачів: загального азоту (TN) – орієнтовно 50–93%, загального фосфору (TP) – 60–97%, COD/BOD – 50–85% (варіювання залежно від конфігурації систем і умов експерименту). Окремо розглянуто придатність відкритих (HRAP, ставки) та закритих (фотобіореактори – PBR) технологічних схем, їхні переваги і обмеження для помірного клімату, а також інноваційні підходи (іммобілізація, біофлокулація, мікро-/нанопухирці, консорціальні культури), що підвищують продуктивність і полегшують збір біомаси. Проаналізовано ризики, пов’язані з накопиченням токсичних речовин у біомасі (важкі метали, залишкові фармакологічні сполуки), і запропоновано алгоритм безпечного поводження: моніторинг (ICP-MS, LC-MS/MS), критерії селекції для подальшого використання біомаси (агропродукція, переробка, енергетична утилізація). Стаття містить практичні рекомендації для адаптації технологій Chlorella до українських умов: застосування гібридних схем (PBR для холодного періоду + HRAP для теплої пори), відбір локальних штамів з підвищеною толерантністю, розробка пілотних програм з чіткими метриками ефективності (TN, TP, COD, енерговитрати на 1 м³). Наведено перелік пріоритетів для подальших досліджень: стандартизація протоколів, табличний синтез результатів, попередній TEA/LCA, довготривалі польові експерименти у помірному кліматі. Практичне значення роботи полягає в інтегрованому підході – поєднанні біологічної очищення з управлінськими, технічними і нормативними заходами, що дозволяє підвищити ймовірність успішного впровадження фіторемедіації на основі Chlorella в умовах України.
ІМПЛЕМЕНТАЦІЯ ВИМОГ РЕГЛАМЕНТУ (ЄС) 2023/1115EUDR (“EU DEFORESTATION REGULATION”) В УКРАЇНІ
У статті розглянуто Регламент Європейського Союзу щодо вирубки лісів (EUDR) як знакову політику, спрямовану на ліквідацію товарів, пов'язаних з вирубкою лісів. Підкреслюється важливість лісових ресурсів України в контексті європейської інтеграції і сталого розвитку та висвітлюються сучасні виклики, з якими стикається лісове господарство. Проаналізовано виконання Україною вимог директиви EU Deforestation Regulation (EUDR), а саме втілення норм, рішень та стандартів у реальні дії, закони та процеси в державі. Україна є активним експортером деревини, аграрної сировини та продукції, що потрапляє під дію EUDR. Тому питання відповідності новим стандартам безпосередньо впливає на логістику та доступ українських товарів до європейського ринку. Наведено основні вимоги регламенту EUDR, що встановлюють суворі правила для всіх операторів і трейдерів, які вперше вводять товари на ринок Європейського Союзу або експортують їх з нього. Всі такі компанії повинні провести належну перевірку (due diligence) – комплексну процедуру, що включає збір документів і даних про походження продукції, оцінку ризиків та вжиття заходів для їх мінімізації. Наведено досвід країн ЄС з імплементації вимог EUDR у національне законодавство. Встановлено, що імплементація EUDR у державах-членах ЄС має різні темпи і рівні готовності. Незважаючи на те, що регламент діє напряму, національні системи контролю й процедури ще розгортаються. Зазначено, що одним з ключових кроків в імплементації норм EUDR в Україні є впровадження ведення лісового господарства на принципах наближеного до природи лісівництва. В цілому можна констатувати, що Україна має основу для імплементації вимог EUDR – є зацікавленість, є початкові технічні рішення, громадські ініціативи.
МОДЕЛЬ ПІДГОТОВКИ ФАХІВЦІВ З АГРОЕКОЛОГІЇ У ФРАНЦІЇ ТА ПЕРСПЕКТИВИ ЇЇ ВПРОВАДЖЕННЯ В УКРАЇНІ
Стаття присвячена питанням підготовки кадрів з агроекології для потреб народного господарства Франції, зв’язку державної політики, науки та освіти. Встановлено, що у Франції агроекологія розглядається як стратегічна складова державної аграрної та екологічної політики. Реалізовані урядові проєкти сприяли впровадженню агроекологічних інновацій у сільське господарство. Розроблена нова концепція TYFA передбачає повний перехід Європи на агроекологію – без пестицидів та мінеральних азотних добрив і передбачає можливість забезпечити продовольчі потреби населення через трансформацію не лише виробництва, але й моделей споживання. Сценарій TYFA ґрунтується на комплексному підході до сталого розвитку агросектору, що поєднує екологічні, економічні та соціальні виміри і стає концептуальною основою для формування сучасної агроекологічної політики та підготовки фахівців нового покоління. Вирішення таких амбітних завдань неможливе без кадрів відповідної кваліфікації. Сформовано цілісну модель підготовки фахівців з агроекології, яка вирізняється міждисциплінарним підходом, тісною інтеграцією освіти з науковими дослідженнями та практикою, активною взаємодією університетів, науково-дослідних інститутів, фермерських господарств і органів державного управління. Визначено основні підходи до підготовки фахівців-агроекологів на кожному освітньому рівні. Окреслено також потребу у кадрах з агроекології в Україні та запропоновано використати досвід Франції у підготовці таких фахівців, враховуючи зв’язки із науковими центрами, аграрними підприємствами та органами місцевого самоврядування. Особливо це питання стає актуальним в контексті реформи місцевого самоврядування та повоєнного відновлення України.
УПРАВЛІННЯ БАЛАНСОМ ГУМУСУ В КОРОТКОРОТАЦІЙНІЙ СІВОЗМІНІ МАЛИХ ФЕРМЕРСЬКИХ ГОСПОДАРСТВ ЗАХІДНОГО ЛІСОСТЕПУ
У статті досліджено баланс гумусу в умовах короткоротаційної трипільної сівозміни (соя – пшениця озима – картопля) малих фермерських господарств Західного Лісостепу України. Визначено основні чинники мінералізації органічної речовини за традиційної оранки та мінімального обробітку ґрунту. Розраховано надходження гумусу від пожнивних решток, повернення соломи та органічних добрив. Показано, що включення до сівозміни бобово-злакових сидеральних сумішей у поєднанні з мінімальним обробітком дозволяє досягти позитивного балансу гумусу (+0,09 т/га на рік). Зроблено висновки щодо доцільності системного застосування сидеральних культур як базового елементу управління органічною речовиною ґрунту.
ЕФЕКТИВНІСТЬ ВИРОЩУВАННЯ ПШЕНИЦІ ОЗИМОЇ ЗАЛЕЖНО ВІД СПОСОБІВ ОБРОБІТКУ ҐРУНТУ ТА ВИКОРИСТАННЯ УДОБРЕННЯ СОЛОМИ
Сучасне землеробство України перебуває на етапі від великозатратних технологій обробітку ґрунту до більш раціональних і менш енергоємних, які базуються на принципах мінімалізації. Заміна оранки менш енерго-, праце- та паливозатратними обробітками забезпечує істотне підвищення економічної та енергетичної ефективності вирощування сільськогосподарських культур. Метою досліджень було вивчити вплив мінімалізації обробітку ґрунту та використання на удобрення соломи попередника без застосування компенсаційного азоту та з ним на врожайність і економічну ефективність вирощування пшениці озимої у Західному Лісостепу. Наведені результати досліджень, проведених впродовж 2021–2023 років у стаціонарному польовому досліді Інституту сільського господарства Західного Полісся НААН, з вивчення впливу способів обробітку темно-сірого опідзоленого ґрунту та використання на удобрення соломи сої, яка була попередником пшениці озимої, на її врожайність та економічну ефективність. Встановлено, що за оранки на 20–22 см, дискування на 15–17 і дискування на 10–12 см залежно від способів використання соломи попередника врожайність варіювала у межах відповідно 7,00–7,39; 6,87–7,28 і 6,32–6,82 т/га. Застосування на удобрення соломи без компенсаційного азоту та у поєднанні з ним сприяло зростанню врожайності відповідно, за оранки на 2,1 і 5,6%, за дискування на 15–17 см – на 7,8 і 6,0% та дискування на 10–12 см – на 2,7 і 7,9%. Заміна оранки дискуваннями на 15–17 см або 10–12 см в середньому за роки досліджень сприяло зменшенню загальних витрат на вирощування пшениці озимої з 35573 до відповідно 31652 і 38345 грн/га, або відповідно 11 і 20%. Найвищий умовно-чистий прибуток – 15051 грн/га, і рівень рентабельності 51,4% отримано за дискування ґрунту на глибину 10–12 см з використанням на удобрення соломи сої і додаткового азоту з розрахунку 7 кг на 1 т соломи.
АКТУАЛЬНІ СВІТОВІ ПІДХОДИ ДО МОНІТОРИНГУ МІСЬКИХ ЗЕЛЕНИХ НАСАДЖЕНЬ
Статтю присвячено аналізу та узагальненню актуальних світових підходів до моніторингу міських зелених насаджень в умовах зростаючої урбанізації та посилення антропогенного навантаження на міське середовище. Міські зелені насадження розглядаються як важливий елемент урбанізованих екосистем, що виконує екологічні, соціальні та рекреаційні функції, впливаючи на якість життя населення, мікроклімат та стійкість міських територій. У сучасних умовах зростання кліматичних ризиків і трансформації міського простору під впливом кризових чинників зростає потреба у застосуванні науково обґрунтованих і технологічно ефективних методів оцінювання стану зелених зон. Метою дослідження є узагальнення та систематизація сучасних світових підходів до моніторингу міських зелених насаджень на основі аналізу наукових публікацій останніх років з метою обґрунтування доцільності їх застосування у практиці дослідження міського зеленого середовища. У роботі проаналізовано основні методичні підходи до моніторингу зелених насаджень, зокрема супутникове дистанційне зондування Землі, використання геоінформаційних систем, аерофотознімання з безпілотних літальних апаратів, аналіз індексів рослинності та застосування методів штучного інтелекту і машинного навчання. Показано, що кожен із зазначених підходів має власні переваги й обмеження, зумовлені масштабом дослідження, точністю даних та умовами їх застосування. Обґрунтовано, що найбільш ефективними в сучасній світовій практиці є інтегровані підходи, які поєднують можливості різних геопросторових методів і забезпечують комплексну оцінку стану, структури та динаміки міських зелених насаджень. Окрему увагу приділено доцільності впровадження розглянутих підходів у практику моніторингу міських зелених насаджень в Україні, зокрема в умовах воєнних та післявоєнних трансформацій міського середовища. Зазначено, що системний моніторинг зелених зон є важливим інструментом екологічної оцінки, планування відновлення урбанізованих територій і забезпечення сталого розвитку міст. Результати дослідження можуть бути використані у наукових дослідженнях, практиці міського планування та розробленні стратегій відновлення і розвитку міських територій.
ДИНАМІКА МОРФОЛОГІЧНИХ ТА БІОХІМІЧНИХ ПОКАЗНИКІВ РОСЛИН КУКУРУДЗИ НА ПОЧАТКОВИХ ЕТАПАХ РОСТУ ЗА РІЗНОГО ТИПУ УДОБРЕННЯ
У статті представлено результати дослідження впливу різних типів добрив: карбаміду, гранульованих комплексних та рідких комплексних (стартових) добрив (РКД) – на морфологічні та біохімічні показники рослин кукурудзи на початкових етапах росту. Актуальність роботи зумовлена необхідністю адаптації технологій живлення до змін клімату, зокрема до коливань температури, нестачі вологи та зниження доступності елементів живлення з традиційних гранульованих форм добрив. Дослід проводився у вегетаційних посудинах за умов оптимальної температури та достатньої вологості, що дозволило оцінити ефективність добрив у сприятливому середовищі. Визначено, що найбільш позитивний вплив на морфологічні показники (висота рослин, розвиток кореневої системи, вегетативна маса) та біохімічні параметри (активність каталази, енергія проростання) забезпечує комбінація гранульованих добрив із РКД. Окреме застосування карбаміду або NPK-добрив виявилося менш ефективним порівняно з їх поєднанням. Водночас, за оптимальних умов, внесення лише РКД не забезпечило суттєвого покращення показників, що свідчить про обмежену роль рідких форм добрив у сприятливому середовищі. Очікується, що ефективність РКД буде більш вираженою за стресових умов – низьких температур, дефіциту вологи та на легких ґрунтах. Отримані результати підтверджують доцільність адаптивного підходу до вибору форми добрив залежно від ґрунтово-кліматичних умов, що має практичне значення для оптимізації технологій вирощування кукурудзи.
МОДИФІКАЦІЯ ОНТОГЕНЕЗУ HELICOVERPA ARMIGERA В УМОВАХ ЗМІНИ КЛІМАТУ ЯК ОСНОВА АДАПТИВНОЇ СИСТЕМИ ПРЕЦИЗІЙНОГО ЗАХИСТУ ДЛЯ ЗАХІДНОГО ПОЛІССЯ
В умовах глобальних змін клімату відбувається суттєва перебудова структури агроекосистем, що супроводжується зміщенням ареалів поширення та зміною біології багатьох шкідливих видів комах. Особливо чутливими до трансформації термічного режиму є поліфаги з високим адаптаційним потенціалом, здатні швидко змінювати фенологію розвитку та формувати стійкі популяції у нових для себе природно-кліматичних зонах. У цьому контексті актуальним є вивчення процесів натуралізації південних фітофагів у північніших регіонах України та розробка науково обґрунтованих підходів до обмеження їх чисельності. У статті представлено результати комплексного дослідження адаптації бавовникової совки (Helicoverpa armigera Hbn.) та обґрунтовано ефективну стратегію регулювання її чисельності в умовах трансформації агрокліматичних умов Західного Полісся, зокрема Рівненської та Волинської областей. Встановлено стабільну тенденцію до підвищення середньорічної температури повітря на рівні +0,67° C за десятиліття, що супроводжується істотним зростанням сум ефективних температур понад 1500° C. За таких умов відбувається перехід H. armigera до стабільного бівольтинного типу розвитку з формуванням факультативної третьої генерації. Поєднання високого термічного фону з відносно високою вологістю повітря (50–60%) створює сприятливі умови для виживання преімагінальних стадій та забезпечує успішну зимівлю автохтонної популяції шкідника. Відзначено кумулятивний характер шкодочинності фітофага, де прямі втрати врожаю кукурудзи та соняшнику посилюються ризиками контамінації продукції мікотоксинами (фумонізинами та зеараленоном) внаслідок епіфітотійного розвитку грибів роду Fusarium у місцях пошкоджень. На основі результатів досліджень обґрунтовано необхідність відмови від традиційного календарного підходу до захисту рослин і запропоновано адаптивну систему інтегрованого захисту, що базується на прецизійному інструментальному моніторингу, біологічному регулюванні чисельності за допомогою трихограми (Trichogramma evanescens) та антирезистентній хімічній стратегії, що базується на використанні антраніламідів та інгібіторів синтезу хітину, у поєднанні з агротехнічними заходами деструкції зимуючих лялечок.
ФІТОПЛАНКТОН ЯК ПРИРОДНИЙ ІНДИКАТОР ЕКОЛОГІЧНОГО СТАНУ, ЗОНИ РИЗИКУ ТА СТІЙКОСТІ ОЗЕРА ЗАДОВЖЕ (НОБЕЛЬСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ ПРИРОДНИЙ ПАРК)
У статті наведено зміни показників фітопланктону (таксономічний склад, чисельність, біомаса, домінанти) оз. Задовже, а також проаналізовано екологічний стан, зони ризику та стійкість гідроекосистеми відповідно до розвитку індикаторних видів. Виявлено, що впродовж 2022–2025 рр. (серпень) фітопланктон оз. Задовже представлений 74 (76 ввт.) видами, з 57 родів, 40 родин, 29 порядків та 12 класів, 5–8 відділів. Основне таксономічне багатство фітопланктону формують відділи Bacillariophyta, Chlorophyta та Cyanobacteria. Показано, що високої чисельності досягають види Cyanobacteria. Проте активного цвітіння води не зафіксовано, оскільки за біомасою впродовж дослідження домінує Ceratium hirundinella (O.F. Müller) Dujardin (35,7%–77,4%). Загальна біомаса впродовж 2022–2025 рр. становить 0,0305–0,6872 мг/дм3, а чисельність – 127–5614 тис. кл./дм3. Екологічний стан оз. Задовже за біомасою фітопланктону переважно відповідає критерію «відмінний», а за чисельністю – «добрий». У фітопланктоні оз. Задовже переважають планктонні та планктонно-бентосні форми, індиференти (за рН, галобністю, насиченістю води киснем та реофільністю), еврисапроби (за органічним забрудненням вод згідно з системою Ватанабе). За трофністю найбільш представлені мезоевтрофні (2022–2023 рр.), мезотрофні (2024 р.) види, а також оліго-мезотрофні, мезотрофні та мезоевтрофні (2025 р.). За типом живлення та відношення до кількості нітрогенвмісних органічних сполук переважають автотрофи, що витримують підвищені концентрації НОС. Серед індикаторів сапробності за системою Пантле – Бук у модифікації Сладечека найбільш численна група бета-мезосапробіонти (2022–2023 рр.), оліго-альфа-мезосапробіонти (2024 р.) та олігосапробіонти і бета-мезосапробіонти (2025 р.). Показано, що за рівнем органічного забруднення відповідно до системи Пантле – Бук (в модифікації Сладечека) якість води оз. Задовже у 2022–2024 рр. переважно відповідає ІІІ класу (помірно забруднена), а у 2025 р. – ІІ та ІІІ класу (чиста, помірно забруднена). Зона ризику для оз. Задовже впродовж досліджень змінюється в напрямку природно чисті ↔ самоочищення до природного фону ↔ загроза. За показниками фітопланктону оз. Задовже оцінено як стійку екосистему.
ОЦІНКА ВПЛИВУ НОРМ ВИСІВУ НА РЕАЛІЗАЦІЮ ПОТЕНЦІАЛУ СОЇ КУЛЬТУРНОЇ РІЗНИХ СОРТІВ
Норма висіву сої як агротехнічний прийом є одним із ключових чинників формування високої та стабільної врожайності культури. Оптимальна норма висіву забезпечує раціональне розміщення рослин на площі живлення, сприяє повнішому використанню світла, вологи та поживних речовин, а також зменшує конкуренцію між рослинами в посівах. Завданням проведених досліджень було оцінити та порівняти ефективність різних норм висіву на продуктивність сортів сої культурної в умовах Лісостепу України. Дослідження проводились на дослідному полі Рівненської філії Українського інституту експертизи сортів рослин. Ґрунт дослідної ділянки – темно-сірий опідзолений легкосуглинковий. Дослідження проводилось упродовж 2023–2024 років. Було проведено вивчення індивідуальної продуктивності рослин сої залежно від норм висіву насіння. Отримані результати досліджень підтверджують, що оптимальні умови для формування високих показників індивідуальної продуктивності рослин сої забезпечуються за густоти посіву 450 тис./га. Сорт Ауреліна формував найбільшу масу 1000 насінин, сорт Аббака – більшу кількість стручків за низької густоти посіву, тоді як сорт Алісія проявив кращу адаптивність до умов загущення. Сорт Аббака характеризувався поступовим зростанням урожайності зі збільшенням густоти посіву. Найнижчий показник урожайності отримано за густоти 450 тис./га – 3,05 т/га, тоді як максимальну врожайність – 3,77 т/га – сформовано за густоти 750 тис./га, що свідчить про позитивну реакцію сорту на загущення посівів. У сорту Ауреліна найвищу врожайність зафіксовано за густоти посіву 650 тис./га – 3,61 т/га. За подальшого збільшення густоти до 750 тис./га врожайність знизилася до 3,30 т/га, що вказує на наявність оптимального рівня густоти посіву для цього сорту та негативний вплив надмірного загущення. Сорт Алісія забезпечив найвищі показники врожайності серед досліджуваних сортів. Максимальну врожайність, а саме 4,52 т/га – отримано за густоти посіву 650 тис./га. За збільшення густоти до 750 тис./га відмічено незначне зниження врожайності до 4,31 т/га, однак цей показник залишався вищим порівняно з іншими варіантами та сортами. Таким чином, аналіз урожайності сої з урахуванням НІР підтверджує наявність істотного впливу норм висіву насіння на продуктивність культури, який має чітко виражений сортовий характер. Оптимальні норми висіву забезпечують достовірне підвищення врожайності та мають враховувати біологічні особливості кожного сорту.
ШЛЯХИ ПОВОДЖЕННЯ З ВІДХОДАМИ ВОДОПІДГОТОВКИ (ВАПНЯНИМ ШЛАМОМ) РІВНЕНСЬКОЇ АЕС
Стаття актуалізує питання управління відходами водопідготовки (вапняного шламу) Рівненської АЕС, яких на майданчиках для постійного та тимчасового зберігання відходів утворилося та зберігається понад 250 тисяч тонн. В сучасних реаліях, з набранням чинності Закону України «Про управління відходами» № 2320-IX від 20.06.2022 р., гостро стоїть питання ефективного поводження з цими відходами водопідготовки, бо зберігання відходів – утримання відходів на об’єктах збирання, зокрема до їх оброблення, згідно із Законом дозволено протягом не більше одного року з моменту їх утворення. Розглянуто основні зміни у Законі щодо ієрархії управління відходами, де пріоритетом визначається запобігання утворення відходів, як таких. Наступними за пріоритетністю заходами, після запобігання утворенню, є підготовка відходів до повторного використання, рециклінгу, відновлення та видалення відходів. Проведений аналіз технологічного процесу утворення вапняного шламу від очищення (освітлення) води, який обґрунтовує його накопичення, що пов'язане насамперед з безперервністю процесів водопідготовки під час виробництва електроенергії та тривалою експлуатацією енергогенеруючого підприємства. Окремо досліджено нову категорію визначення в Законі України «Про управління відходами» як «побічні продукти», яка була взята з Директиви ЄС № 2008/98/ЄС, згідно з якою, речовини й предмети, що утворюються у процесі виробництва однієї продукції та є придатними для виробництва іншої, визнаються побічними продуктами при виконанні ряду критеріїв. Розглянуто умови, за якими можливо переведення відходу водопідготовки (вапняного шламу) до побічних продуктів. Актуальність дослідження полягає у значних змінах чинного законодавства в сфері управління відходами та пошуку шляхів поводження з відходами водопідготовки (вапняним шламом) Рівненської АЕС в реаліях сьогодення.